Date: 2026-07-02T11:50:56+00:00
Description: Jednoho letního víkendu bouřka odřízne od světa restauraci na vrcholu výletnicky oblíbené hory a uvězní zde různorodou skupinku návštěvníků. Z náhodného setkání vzniká večírek při svíčkách, kde si každý chce užít svou chvíli – a něco po sobě zanechat. Nahoře je svižná, odlehčená novela o potřebě být viděn a dát svému životu nějaký význam, ale také o tom, co vypluje na povrch, když už není kam utéct.

Nahoře

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz
www.albatrosmedia.cz

Jan Cempírek

Nahoře – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Cempírek, 2026

Illustrations © Eliška Straková, 2026

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-267-3461-1

ISBN e-knihy 978-80-267-3462-8 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-3465-9 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3466-6 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

Příběh o létě, Hoře a lidské touze

uniknout zapomnění

Letní páteční večer

Samota Na Stráni

Soubor

Otevřít

Člověk umírá dvakrát. Nejdříve fyzicky. Bývá u toho hodně hluku, pláče pozůstalých, rámusu bortící se knihovny s příběhy jeho života. První konec doprovází kakofonie zvuků okolního světa. Definitivní smrt, a Beáta to věděla už dávno, je proto až ta druhá. Ta, která se dostavuje potichu a s velkým zpožděním. Přichází nenápadně, třeba i po desítkách let, během úplně obyčejného dne. Kdosi dávno zemřelému věnuje naposled myšlenku. Vysloví ještě jednou jeho jméno. Pronese dvě slova, která kdysi znamenala konkrétní bytost.

Jméno, příjmení.

A odevzdá je vánku.

Ten slova obejme, vyzvedne do výše, zatočí se s nimi na rozloučenou nad lesy, nad zahradami, řekami a pak je tiše rozfouká do mlhy zapomnění. Teprve tím okamžikem člověk zemře podruhé a už doopravdy. Vše, co po něm zbývalo, je pryč.

Jméno.

Skutky, které vykonal.

Písně, které rád zpíval.

Nezůstalo nic.

A o to více byla Beáta pyšná na svou výsadu.

Že právě ona umí vstup člověka do říše nicoty oddálit.

Že zná kouzlo, kterým dokáže zemřelé znovu pozvat mezi živé.

Stačí jí k tomu jen málo.

Nahlas vyslovit jméno nalezené v zažloutlé farní knize, ve starém archivu. Jméno, které nikomu nesplynulo ze rtů již desítky, možná i stovky let, ale ona ho našla a vyslovením přivítá jeho nositele znovu na tomto světě.

Přivírá oči.

Nadechuje se.

Johann

Nebeský

Připadá si, jako by odříkávala modlitbu.

Beátě je osmatřicet let. V chalupě na svahu Hory žije sama. Je bezdětná, bez partnera. Opuštěná se ale necítí. Její všední dny vyplňuje práce art editorky pro magazín Forbes. Celé hodiny tráví na online poradách s šéfredaktorem, s grafiky, DTP studiem, lidmi z inzertního oddělení. Pozadí kamery má nastavené rozmazaně. Nikdo nepozná, že sedí v horské chalupě. Může to klidně vypadat, že se připojuje z kanceláře v Praze nebo z nějakého coworkingového centra. Kolegům je ostatně úplně lhostejné, kde pracuje. Je pro ně už dlouho jen tváří z monitoru. Ta přes grafiku, ta na vozíku, ta na trvalém home officu. Snad jen šéfredaktor Hynek se jí občas zeptá, jak se v těch zapadlých kopcích má? Ale i jeho zájem je formální, a slouží spíše jako oddychový předěl mezi úkoly, které spolu řeší. Beátě to nevadí. Redakční práce na dálku jí vyhovuje. A skutečných, živých lidí, si užije dost o víkendu.

To složí svůj invalidní vozík do malé červené Toyoty Yaris a vyškrábe se po uzoučkých lesních asfaltkách na vrchol Hory. Před restaurací horské chaty má pronajatý stánek, prodává turistické cetky, zájemcům kreslí vtipné rychloportréty. Vydělá si trochu peněz, ale o ně zas až tak nejde. Na vrchol jezdí víkend co víkend za něčím jiným. Vykoupat se v pulzující energii přicházejících turistů. A je jedno, zda se nechali nahoru vyvézt lanovkou, nebo vyšli po svých. Zda pokřikují, halasí, nebo kolem jejího stánku jen unaveně profuní. Ona se dobíjí energií z jejich přítomnosti. Víc nežádá. A že se někteří u stánku dokonce zastaví, něco koupí, prohodí pár slov, zasmějí se? To je příjemný bonus. Několika hodinami na vrcholu Hory dobíjí týden co týden svou sociální baterii a zároveň se tak unaví, že stánek večer ráda a s úlevou sklidí a vrátí se tmavými lesy zpět dolů, do své chalupy skryté na jižním úbočí. Kde s příchodem noci sedne k robustnímu modřínovému stolu. Zapálí vonnou svíčku, nalije si dvojku kvalitního chardonnay. A začne dělat to nejzajímavější a nejmilejší, co ji naplňuje.

Vytvářet na zakázku rodokmeny.

A v archivních databázích objevovat prachem zavátá jména, která přivede opět na tento svět.

Tak jako nyní.

Johann

Nebeský

Nechává to jméno plout prostorem.

Má zavřené oči.

Vnímá, jak se ozvěna slabik odráží od stěn a nábytku, jak mizí.

Ale také horkou červencovou noc, která se do místnosti vkrádá doširoka otevřeným oknem. Dnes bude zase tropická, možná nejteplejší z celého roku. Beáta má na sobě jen lehké tričko a kalhotky. Jinak nic. Její bosé, hubené nohy bez citu spočívají na stupátkách invalidního vozíku. Hořící svíčka na kraji stolu mlčky pohlcuje kousky černoty v místnosti a měkké světlo naplňuje interiér chalupy nažloutlým jasem.

Dosahuje až na zadní stěnu.

Nad komodou tam visí smotané horolezecké lano, na skobičkách vedle něj i svazek karabin a rámeček s fotografií dvou lidí.

Žena na snímku je určitě Beáta, ovšem v mladším provedení, možná před patnácti či ještě více lety. Štíhlý muž po pravici drží cepín.

Za zády dvojice usměvavých horolezců se vypínají skalnaté štíty jakýchsi velehor zdobené bílými skvrnami sněhových polí. Fotografie je zasklená a jako v zrcadle se v ní odráží i celá setmělá místnost a postava ženy v invalidním vozíku sedící u stolu před zářící obrazovkou notebooku. Z údolí je slyšet projíždějící předpůlnoční lokálka z krajského města.

Beáta má stále zavřené oči.

Kurzor na monitoru vyčkává na zápisu z farní knihy:

Johann Nebeský: výměnkář v Habří,
jednota „Vondra“ č. 29

Narozen: 26. červenec 1844

Křest: 30. červenec 1844, Dubné pod Horou

Hora

Sobotní svítání

Trampská osada Malinový lom

„Nechrápeš? Ty voe, poslouchej, tohle jsme mu měli dát na parte!“

Miki listuje ohmatanou, ručně psanou knihou. Něco ho v ní právě zaujalo.

„Skvěle to šerif tenkrát napsal. Nechrápej, Čerte, a poslouchej, sakra!“

U doutnajícího ohně na kraji dávno zrušeného lomu sedí dva staří trampové. Kroniku osady Malinový lom drží v klíně ten vytáhlejší z nich. Hubeňour, navlečený do vypelichané vesty z králičí kůže, s kloboukem naraženým do čela a nápisem Miki na krempě. Jeho dřímající parťák je o poznání menší a zavalitější. Bývalý pořízek, dnes už jen unavený stařec. Obnošené vojenské maskáče vzor šedesát skrývají zakulacenou postavu, dávno již povolené bříško a krátké nohy, které ho kdysi věrně nosily na nesčetných vandrech po Čechách, Moravě i Slovensku. Nejnápadnější jsou na pochrupujícím trampovi ovšem lenonky, kulaté brejličky s pérky. A husté, s ohledem na chlapíkův pokročilý věk stále překvapivě černé vlasy. Přezdívka Čert k čundrákovi dokonale pasuje.

„Slyšíš mě vůbec?“ opakuje Miki ještě jednou důrazně. „Je to fakt dobrý!“

Klimbající kamarád ho štve.

„Slyšim, přece! A nechrápu. Proč bych asi chrápal?“ Čert rozmrzele otevírá oči. „Nóóó? Tak vo co de?“ Zívá.

„Prima, Čerťáku, protože poslouchej… šerif to napsal fakt bezvadně!“

Miki důležitě zvedá prst a začíná procítěně číst.

Říkají mi tramp a jsem na to hrdý.

Mám deku,
která je tak slabá, abych přes ni slyšel oddychování spící země.

Mám nůž,
který zchudl častým broušením.

Mám popraskanou, smolou slepenou kytaru,
která mě učí novým lesním písním.

Říkají mi tramp
a cesty jsou mým domovem.

Říkají mi tramp,
jsem sedmdesát zim stár.

Říkají mi tramp
a jsem tulákem na cestě ke hvězdám.

„Ty voe, Čerte, není to čirá krása? Tohle mělo bejt na jeho parte!“

Ti dva jsou poslední, kteří ještě ponocují.

Ostatní z osady se už dávno zdejchli. V průběhu noci se vytratili na kutě, zalezli do Boudy nebo se natáhli na karimatky někde v hloubi Maliňáku, až nakonec u ohně zůstali jen tihle dva nezmaři. Držáci z největších, Čert a Miki. Právě jen oni. Přitom byly časy, kdy do svítání vydrželi všichni! Celá trampská osada Malinový lom! Ale to bylo hodně dávno.

Před třiceti čtyřiceti lety.

Dnes je vše jinak.

Kamarádi s velkým halekáním začnou potlach, těch řečí a písní, co zazní… jenže sotva se překulí půlnoc, áááá, začnou se kroutit a jeden po druhém se vytratí do spacáků, aby se pak leckdy už před šestou ranní začali štrachat ven. Prostatici. Jenže co s tím? Stáří je jak neviditelný hodinář, řídí vnitřní čas všem, bez pardónu, bez slitování. Už jim ta potvora vlítla do dveří. Jenom Čert s Mikim s ní ještě bojují a aspoň v ponocování neochabují. Trilobiti starých zlatých osadních časů.

Rychle svítá.

Kouř se lenivě vine vzhůru, stromy v okolí lomu už před chvílí vystoupily ze tmy do ranního šera. Les ožívá.

Nastává zvláštní kratičká hodinka svítání, kdy je vzduch chladný jak ocel, ale bledá obloha už už vyhlíží první sluneční paprsky nad východním obzorem a ptáci ve větvích se rozkřičí jako na povel.

Čert znova roztahuje hubu.

Úáááááááá!!!

Spánek ho už přešel. Rovná si záda. Víčka má sice z ponocování opuchlá, ale ten Mikiho patetický projev se mu líbil. Bylo to krásné, ne že ne! Text, ale i to, jak procítěně ho kamarád přednesl. Čert v těch slovech slyšel nedávno zemřelého šerifa jak živého. Jako by sem ze záhrobí zavítal jeho duch.

„Jó, to von uměl. Bejt tklivej. Ale na parte moc ukecaný. Von byl Kojotí hlava taky ukecanej, jenže tohle je už moc. Tak má na parte Hejno vran. Však stačí…“ usmívá se a začíná broukat:

Když nad pasekou vzlétne hejno vran,
hejno vran,
hejno vran…

„… tu nesnášel,“ přerušuje ho Miki.

„Právě! To je na tom to nejvtipnější.“

„Přímo ho srala.“

„Miki, ale no tak,“ chechtá se tlusťoučký tramp, náhle dočista svěží. „Dej šerifovi lehký spaní. Hlavně že se to líbilo Sněžence, no ne?“

… a tak se touláš travou spálenou,
nevíš, jak rozloučit se s létem,
díváš se na krajinu vzdálenouuu,
kterés dal celý život svůj,
pam pada dam!

A shýbá se pro láhev.

„Na! Cvakni si!“

Dlouhán se nenechá pobízet. Natahuje se pro flašku, ale Čert na poslední chvíli cukne. Studená láhev mu přijde jaksi nepatřičně lehká. Natáčí ji proti světlající obloze. „Teda, kamaráde,“ hvízdne překvapeně. „Koukám, že jsme s tím pohnuli!“ Třepe zbytkem nápoje. „Máš tam poslední tři čtyři loky. A finíto!“

Miki mu láhev vytrhne z ruky.

„Dej to sem a nezdržuj!“

„Aby ses nepo…“ uchechtne se Čert a vzápětí znovu dlouze a nahlas zívne.

Ne, neměl za lubem vyžahnout dlouhánovi poslední doušek ferneta. Během noci ho už nasál dost. Jen ho to vypité množství překvapilo. To je celé.

Protahuje se a zaklání hlavu do korun stromů. „Úáááá! Podívej na nebe! Svítá! A bude krásně! Ani mráček. Ani šmouha! Dneska nás čeká nádhernej den!“

Miki ho ale neposlouchá. Otírá si rty.

„To je meducína!“

Poslední kapky bylinkového nápoje byly opravdu ideálně vychlazené, hodnotí hubený tramp znalecky. Ani si nemusí čistit zuby. Dech mrtvé milenky je zázrak! Nejkrásnější dědictví našich předků, tak tak. A cože to říkal Čert? Že bude dlouhej den…

„Jo. Bude…“ opakuje se zpožděním.

Má vlastně recht, Čerťák.

Dneska čeká osadu hotovej maraton!

Kar za zemřelého Kojotí hlavu… Prohlášení ho za Věčného šerifa… A pořádná kalba v restauraci nahoře. Bude to náročný. A proto co?

Flaška prázdná, nebe bledne, Čert je vůl, takže alou do hajan!

Miki vstává.

Osadní kroniku si bere do podpaždí, ruce si zarazil hluboko do kapes.

„… du, Čerťáku,“ oznamuje.

„Jo, jo, jen běž…“

„Pochčij to a pojď taky spát, voe.“

Čert si sundává brýle a mne si načervenalé oči.

„Pochčiju. Jasný. Času dost…“

„… tak dobrou.“

„… brou.“

Dlouhán Miki se šouravě vydává k Boudě schované v příšeří bývalého lomu. Jeho parťák mžourá do ohniště.

Ptáci ve větvích řvou.

V restauraci na Hoře

Tou samou dobou olízly vrchol Hory první paprsky rodícího se dne. Pruh jasného světla cinkl do orosených okenních tabulí horské chaty, která se rázem rozzářila jak zlatý pohádkový zámek. Není zde ale nikdo, kdo by krásu okamžiku ocenil. Ani noha. Vrchol Hory je prázdný, u informační desky nikdo nestojí, jenom ptáci i zde zpívají jako o život.

A přece se i tady něco děje!

Uvnitř chaty.

Místní správce a restauratér v jedné osobě Hombré si dnes nečekaně přivstal. Nevysoký, ale ramenatý padesátník schází z prvního patra chaty dolů ke kuchyni. Našlapuje opatrně jako kočka. Snaží se, aby jeho kroky nebyly na dřevěné podlaze vůbec slyšet. Nechce nikoho rušit. Ani polekat. Uvědomuje si, že zde není sám a klid před chatou je matoucí. Jako předzvěst nastávající rušné soboty se z přízemní restaurace ozývá šoupání židlí a svištění koštěte. To brigádnice Maruška začala zametat pod stoly. Klid časného letního rána jen klame. Ale Hombré by si přál, aby ta iluze ještě chvíli trvala. Klade proto opatrně nohu před nohu, a zatím se mu daří. Schází po schodech jako duch.

Ostatně, kdo jiný by se měl po chatě pohybovat tak jistě a tiše než právě on! Po letech, kdy se o barák stará, ví už poslepu, který schod vrže, na kterém místě zapraská letité dřevo a kde jsou prkna naopak stabilní a nezasténají ani pod jeho devadesáti kily poctivé váhy. Sestupuje do přízemí jako horský rys, obezřetně, tichounce, ale zároveň tak rychle, aby jeho chůze nestačila upoutat Maruščinu pozornost. Mladou pomocnici už vidí otevřenými dveřmi do restaurace, právě smejčí v rohu u věšáků. Super! Holka nemá vůbec zdání, že kolem někdo prochází, těší ho. Nechce ji přepadnout. Dobře ví, že Maruška jeho přítomnost v tuto hodinu vůbec nečeká, a kdyby si ho všimla, mohla by ji klepnout pepka. Určitě má pocit, že je v restauraci úplně sama. Hosté spí, výletníci ještě zdaleka nepřicházejí a on, šéf Hombré, takto brzo dolů do chaty přece nikdy nechodí. To Maruška ví naprosto přesně, stejně jako zbytek nepočetného personálu. Že si šéf Hombré na brzké ranní vstávání nepotrpí. Jakože vůbec. A že když už je někdy nucený vstát před sedmou, je dobré se mu vyhýbat. Protože za nic nestojí. I on sám si v těch časných ranních chvílích připadá jako pokažený robot a vždycky mu trvá hodně dlouho, než přeladí do správného rytmu akčního principála zdejšího ansámblu.

Dnes to je ale jiné.

Nemohl samým vzrušením dospat a vyskočil z postele dokonce už v pět. Dobrovolně!

Protože…

… mrazák.

Vklouzl do kuchyně.

Panečku, mrazák!

Ale jaký!

Přivezli mu ho včera.

Nový šokový profesionální mrazák do kuchyně. Od GGM Gastro, 10× GN, skoro za sto tisíc. „Za to bych se mohl válet hezkejch pár tejdnů na Kanárech, Maruško! Liborku, pocem i ty, vyprdni se na nádobí a podívej se na tu nádheru!“ jásal před personálem a tančil kolem ocelové škatule, která se okamžitě stala středobodem celé kuchyně. „Učiněnej raketoplán!“

Utěrkou přeleštil ovládací panel. Teplota ukazovala −35 °C. „A teď něco uvidíte!“ Zvedl prst. Otevřel mrazák. Vyndal na první pohled zmrzlou šišku houskového knedlíku.

„Test…“

Praštil knedlíkem o prkýnko. Jen to zazvonilo.

„Vidíte? Z knedlíku je špalek ledu. Za hodinku a něco!“

Proto dnes nemohl dospat. To zkrátka nešlo. Vyskočil z postele s prvními paprsky a už zase stojí před mrazákem. V hlavě plno nápadů.

Dá do něj pro změnu třeba maso. Vepřovou kýtu.

Zavře dvířka.

A pak může s dětskou radostí kontrolovat, jak maso mrzne.

Mrzne to? Jo! Mrzne. A jak rychle!

A co borůvky? Má jich koupených několik kyblíčků pro přípravu omáčky na knedlíky. Jak rychle se tyhle kuličky změní v tvrdé kamínky?

To je fantastický!

Vzpomněl si přitom na svou dávno mrtvou prababičku. Byl ještě úplně malý a ona stála shrbená před fungl novou automatickou pračkou. Právě ji zapnula, přisunula židličku (štokrle, jak říkávala) a jeho si vzala na klín. Pamatuje si na tu scénu, jako by to bylo včera: pračka začíná poskakovat, napouští se vodou, oni oba zírají na hučící krabici a pak prababička užasle vydechne: „Ivošku, to je zázrak, viď? Pere to samo! Košile a kalhoty. Ponožky i sukně! A já nemusím dělat vůbec nic! Jen zmáčknu čudlík a šlus. Pánbůh mě má vážně rád, že jsem se takového štěstí dožila!“ A pak už oba mlčí a společně sledují kulatým námořnickým okýnkem rej prádla v pěně uvnitř pračky a on, malý Ivo, budoucí velký Hombré, šéf provozu vyhlášené restaurace na Hoře, přemýšlí – co asi nadělí Bůh jemu? Až bude velkej? A starej? Když prababičce poslal úžasnou automatickou pračku, co dostane od Pánaboha on?

Chacha! Dnes už to tedy ví. A musí se smát. Protože prababička dostala obyčejnou pračku Tatramat, ale jemu Bůh seslal mrazák. Od GGM Gastro! Kolem kterého teď běhá, zkoumá rychlost, za jak dlouho dokáže zamrazit vepřovou kýtu a knedlíky, za jak dlouho v něm zmrzne jahodové pyré, borůvky.

To je taková krása, prababi.

Čirá boží krása!

Provozní Hombré poskakuje v kuchyni spící horské chaty a potichu se raduje z moderní vymoženosti gastronomické techniky. Do oken mu svítí první paprsky dne. Už teď Hombré ví, že dnešek bude nádherný. Nezapomenutelný.

Báječnej den, libuje si.

Čertovský pelíšek

Vytáhlý čahoun v králičí vestě zmizel uvnitř trampské chajdy, Čert se za ním ani neohlédl.

Už na Mikiho nemyslí. Dřepí na dřevěném sedátku, pak se natahuje pro klacek a prohrabuje ohniště. Plameny naposled ožily. Na pár vteřin vyšlehly radostně k obloze, ale vzápětí se zhroutily a beznadějně pohasly. Je po ohni. Definitivně. Tramp drží v ruce bukovou haluz, bezmyšlenkovitě hladí její hladkou kůru, ukazováčkem přejíždí přes drobné výstupky a jizvy. Pozoruje blikající uhlíky, ze kterých už plameny nevyskočí. Nakonec se nahýbá vpřed a rozhrnuje oharky po celé ploše ohniště. Zvířil tím malý obláček popela. Ne, nikam chcát nebude. Odkládá klacek na hromádku klestí.

Oheň je kaput.

Takže co teď?

Drbe se na bradě.

Cítí se dočista fit. Klidně by s někým poklábosil. Ale bohužel. Nejsou lidi. Zůstal tu jako kůl v plotě. To je blbý. Takže nejspíš i on musí do hajan. Sám tady přece dřepět nebude.

Protahuje se, snaží se rozhýbat ztuhlé hnáty.

Nepůjde do Boudy. Kdepak! Má svůj flek pod převisem.

To je můj epesní, luxusní čertovský pelíšek, krásné dámy, která se přidá? lákal tam holky z osady za časů, kdy Bouda ještě zářila novotou, okolní les byl nižší a hustější a jim bylo o dost křížků míň.

Nejvíc si tenkrát myslel na Sněženku, pochopitelně.

Ale tu klovnul šerif.

Tak své vrkání rozšířil i na všechny další trampky. No, neuspěl. Nikdy se žádná nenašla. Žádná s ním do jeho pelíšku neulehla.

Popravdě, žádná s ním nešla nejen pod převis, ale ani nikam jinam. Čert byl pro holky z osady prostě jen prima kamarád. Vtipnej, silnej, bezvadnej hráč na kytaru, ale jinak… malej, zakomplexovanej.

A smrdělo mu občas z pusy.

Takhle na rovinu mu to sice žádná neřekla, ale on časem pochopil. Jak se věci mají.

Ze svého lákání tak udělal aspoň hlášku a opakoval ji po celá ta léta znovu a znovu. Z legrace. A nejspíš by ji řekl i dneska.

Jenže není komu.

Báby už dávno funí do spacáků.

A srnkám to říkat nebude, že jo.

Luxusní čertovský pelíšek. Pche!

Už ani jemu samotnému to nepřipadá vtipné.

Ale ruku na srdce, vždyť je rád, že mu tam žádná buchta neleze.

Že pod převisem může spát sám a nikdo ho neotravuje.

Tak půjde, no. Kolik může bejt hodin?

Pět? Půl šestý?

Za chvíli vstanou prostatici a začnou prudit. Ti ať si vyhaslé ohniště pokropí za něj, plný nádržky na to maj. On na to kašle. Musí naspat aspoň něco. Už v poledne mají být nahoře, v restauraci začne kar za šerifa Kojotí hlavu. A to bude dlouhý.

Opravdu dlouhý!

Čerťáku, musíš bejt fit! bručí motivačně sám pro sebe a s heknutím se zvedá.

Před chvílí se cítil svěží, ovšem teď si přiznává, že přesun do pelíšku na dvě tři hodinky poctivého spánku je vlastně žádoucí volba.

Sobotní ráno

a brzké dopoledne

Červená toyota

Beátina tvář se najednou zamračí.

Neví, jak to vyjádřit, ale teď ji to napadlo.

Vlasy jí vlají.

Ale už se neusmívá.

Co se mi nelíbí?

Tu du dum…

Table of Contents

Letní páteční večer

Hora

Sobotní svítání

Sobotní ráno a brzké dopoledne