Průstřely
na nočním nebi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Ocean Vuong

Průstřely na nočním nebi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

přeložila Uyên Giang Nguyễn

NIGHT SKY WITH EXIT WOUNDS

Copyright 2016 by Ocean Vuong
Translation © Uyên Giang Nguyễn, 2026
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-267-3459-8
ISBN e-knihy 978-80-267-3460-4 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)
ISBN e-knihy 978-80-267-3463-5 (1. zveřejnění, 2026) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-267-3464-2 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

tặng mẹ [và ba tôi]

matce [& otci ]

Krajina přeškrtnutá perem
se tu znovu vynořuje

Pej Tao

Práh

V těle, kde má všechno svou cenu,

jsem byl žebrákem. Vkleče

jsem klíčovou dírkou sledoval nikoliv

muže ve sprše, ale déšť,

co padal skrze něj: kytarové struny se trhaly

o jeho zakulacená záda.

Zpíval, proto

si to pamatuju. Jeho hlas –

naplnil mě do samého nitra

jako kostra. I moje jméno

ve mně pokleklo, prosilo

o smilování.

Zpíval. Nic víc si nepamatuju.

Protože v těle, kde má všechno svou cenu,

jsem byl naživu. Nevěděl jsem,

že existuje i lepší důvod.

Tehdy ráno se můj otec zastavil

– tmavé hříbě ustrnulé v průtrži–

& poslouchal, jestli neuslyší můj sevřený dech

zpoza dveří. Nevěděl jsem, že

když se pustím do zpěvu, zaplatím za to ztrátou

cesty zpět.

Tak jsem se pustil. Tak jsem se ztratil.

Všechno jsem to ztratil s očima

otevřenýma dokořán.

Télemachos

Jako každý dobrý syn jsem vylovil svého otce
z vody, táhl ho za vlasy

bílým pískem & jeho klouby do něj ryly stopu
jen proto, aby ji vlny přispěchaly vymazat. Protože město

za pobřežím už není tam,
kde jsme ho zanechali. Protože vybombardovaná

katedrála je teď katedrálou
ze stromů. Pokleknu vedle něj, abych zjistil,

jak hluboko můžu klesnout. Víš, kdo jsem,
ba? Ale odpověď nikdy nepřijde. Odpovědí

je díra po kulce v jeho zádech přetékající
mořskou vodou. Je tak nehybný, že by podle mě

mohl být otcem kohokoliv, nalezený tak,
jak se může chlapci u nohou objevit

zelená lahev naplněná rokem,
kterého se nikdy nedotkl. Dotknu se

jeho uší. Marně. Otočím ho.
Abych se tomu postavil čelem. Katedrále

v jeho mořsky černých očích. Obličeji,
který není můj – ale jednou ho budu nosit,

až budu své milence líbat na dobrou noc:
tak, jak pečetím otcovy rty

těmi svými & zahajuji
věrnou práci tonutí.

Trójan

Zbytek tmy z rozbřesku, co by se za nehet vešel, on vkročí

do červených šatů. Plamen chycený

v zrcadle šířky rakve. Vzadu v hrdle

se mu zaleskne ocel. Záblesk, bílý

asterisk. Podívej,

jak tančí. Modřinatá tapeta se sloupává

do tvaru háků, zatímco on se točí, jeho stín

podobný koňské hlavě se odráží na rodinných

fotkách, sklo praská pod

jeho skvrnou. Hýbe se stejně jako každá

jiná zlomenina, odhaluje nakrátko dveře. Šaty

z něj opadají jako slupka

jablka. Jako by se v něm

neostřily

jejich meče. V tomhle koni s lidským

obličejem. V tomhle břichu plném břitev

& bestií. Jako by tanec mohl zabránit srdci

svého vraha, aby mu tlouklo

mezi žebry. Jak snadno se chlapec v šatech

červených jako zavřené oči

ztratí

ve zvuku vlastního

cvalu. Jak kůň poběží, dokud nepřejde

do počasí – do větru. Všichni ho

uvidí tak, jako ho uvidí vítr. Uvidí ho

nejjasněji,

až bude město hořet.

Jitřní píseň hořícímu městu

Jižní Vietnam, 29. dubna 1975: Rádio ozbrojených sil AFN hraje „Bílé Vánoce“ od Irvinga Berlina jako tajné znamení k započetí operace Častý vítr, v rámci níž americké civilisty a vietnamské uprchlíky při pádu Saigonu evakuovaly helikoptéry.

Okvětní lístky alstonie na ulici

jako cáry dívčích šatů.

Světla svíček, jmelí a sníh…

Nalije šampaňské do šálku, přiloží ho k jejím rtům.

Otevři, řekne.

Ona otevře.

Venku voják vyplivne

cigaretu & kroky zaplní náměstí jako kameny

padající z nebe. Tak

byl krásný den o Vánocích

& dopravní strážník si odepíná pouzdro na pistoli.

Přejede prsty po lemu

jejích bílých šatů. Jediná svíčka.

Jejich stíny: dva knoty.

Přes křižovatku spěchá vojenský vůz, děti

uvnitř vřískají. Kolo prohozené

výlohou. Když se zvedne prach, leží u cesty

černý pes & funí. Zadní nohy

má rozdrcené

o Vánocích bílých.

Na nočním stolku se rozpíná snítka magnolie jako poprvé vyslechnuté

tajemství.

Zněly zvonky saní a každé přání, šéf policie

a zítra…