Přeložila Lenka Faltejsková

SAME AS IT EVER WAS

Copyright © 2024 by Claire Lombardo

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2026

ISBN 978-80-249-5917-7

Věnováno Molly

ČÁST PRVNÍ

Ztraceno v supermarketu

1

Stane se to stejným způsobem, jako se jí stávají všechny nejdůležitější věci: zčistajasna, a protože udělá něco, co udělat neměla. A po vzoru leckteré nahodilé události jde o důsledek zcela ospravedlnitelného rozhodnutí, nepatrné odchylky od normálu, která se zpětně bude zdát náhodná skoro až moc – zanedbatelný odklon, a najednou se všechno řítí volným pádem. Vesmír se nadšeně chopí oné zřídka zvolené „jiné“ možnosti a řítí se vpřed s rozpřaženýma rukama jako blázen, co se pokouší vybrakovat všechny regály v supermarketu, což je mimochodem přesně to místo, kde se Julia momentálně nachází, tedy v gurmánském obchodě s potravinami o dvě obce dál, chce tu na poslední chvíli koupit pár věcí na narozeninovou oslavu pro manžela, jemuž je dnes šedesát.

Podle všech měřítek jde o prohřešek skutečně drobný, o „jinou“ možnost tak neškodnou, že neškodnější už být ani nemůže: zvolila obchod, kde obvykle nenakupuje, protože v tom, kde obvykle nakupuje, došlo krabí maso.

Posléze si bude pamatovat, jak ji napadlo – když opouštěla ten původní obchod s prázdnýma rukama –, že i tak bezvýznamná změna rutiny může snadno vést ke katastrofě, která se neměla stát. Tak se na svět vždycky díval Mark, vědecky a neuvěřitelně úzkostně, jako na sérii učiněných nebo neučiněných rozhodnutí a jejich matematicky komplikované důsledky. Juliin mozek začal fungovat obdobně až po delší známosti s ním, do té doby si vystačila s úsudkem, že jedno rozhodnutí prostě zavírá dveře jinému, že ve vesmíru žádný vyšší řád nepanuje a v podstatě na ničem zas tak moc nezáleží. Tato nepřehlédnutelná odlišnost jejich povah má nejspíš na svědomí i skutečnost, že Mark zodpovědně pokračoval magisterským studiem a získal titul inženýra, zatímco Julia se na diplom z anglického jazyka a rétoriky na Kansaské státní univerzitě vykašlala.

V každém případě už spolu žijí takřka třicet let, tím pádem i ji napadlo – jen taková prchavá myšlenka –, že i podobná bezstarostná změna rutiny může mít neblahý dopad. Nicméně si představila něco z katastrofických filmů, čemu by se vyhnula, kdyby se obešla bez krabího masa, místo aby popojela k jinému obchodu čtvrt hodiny západním směrem, například prudkou srážku s nákladním vlakem nebo že narazí na pozemní minu, nikoli na osmdesátiletou paní, zahleděnou na pyramidu vyskládanou z kumquatů.

V první chvíli ji nepozná. Nevšimne si jí, přinejmenším ne vědomě, dokonce ani nezastaví, cílevědomě pokračuje kolem bio ovoce a zeleniny k oddělení s mořskými plody a zvažuje, že by se zastavila v uličce s trvanlivými potravinami, jestli tu nemají něco zajímavého. Někdy jsou totiž obchody ve vzdálenějších satelitních městečkách zásobované lépe. Snad by mohla nakonec projít obchod celý, říká si, prověřit, jaké tu mají další věci, které se vymykají masové konzumaci obvyklých zákazníků jejího obvyklého supermarketu, když vtom jí to dojde. Její mozek opožděně zařadí tvář oné ženy, přesvědčivě zamaskovanou – jako neviditelným závojem – stářím.

Životem ji zas tolik přízraků nepronásleduje, vlastně by se našla jen hrstka lidí, které si vroucně přeje víckrát nepotkat, a čirou náhodou k nim patří i Helen Russoová. Tak jak je možné, že vzápětí přistihne samu sebe, jak dělá krok zpátky ke konci uličky s trvanlivými potravinami, jak se noří z proudu nakupujících, aby se mohla ohlédnout? Už je to přes osmnáct let, což se zdá s podivem vzhledem k tomu, že se kdysi vídaly minimálně jednou týdně, zvlášť když je její svět tak malý, že i něco tak nepatrného, jako je změna v nákupních plánech, se dá považovat za zásadní rozhodnutí.

A zrovna tak si Julia není jistá, co ji přimělo se vrátit, odkud přišla. Helen už však před ovocem nestojí, popošla k bezobalovému úseku a právě váží sáček s piniovými oříšky. Kilo podle cedulky stojí 16,75 dolaru a Julia si vybaví, jak si podobných výstředností všímala během těch odpolední v domě Russoových, jejich těžkého litinového nádobí, obrazů, které podezřele připomínaly originály, vína, které si po návratu domů vyhledala na internetu a zjistila, že jedna lahev se prodává za 58 dolarů.

Přišla sem pro suroviny na slavnostní krabí koláčky, manželův oblíbený pokrm. Při pomyšlení na Marka ji na chvíli přepadne závrať. Promenuje se po prodejně s prázdným košíkem, a protože si připadá poněkud směšně, vhodí do něj fialovou hlávku zelí. V určitém směru vypadá Helen, jak se dalo čekat, mnohem starší, než si ji pamatuje. Ovšem v jiném – ten optimistický culík, lesklé modré korále na krku – se vůbec nezměnila. Julia udělá pár kroků, pak několik dalších. Jindy je hotová královna úhybných manévrů, pojímá výpravy do obchodu jako ostřelovačskou misi, během níž zkouší, kolikrát se jí podaří vyhnout interakci s jinými lidmi. Vůbec to nejde dohromady s tím společenským fantomem, který momentálně opanoval její tělo a nutí ji pokračovat tak blízko, že rozezná laciné brýle na čtení, jež má žena posazené ve vlasech nad čelem.

„Helen?“

Když se k ní Helen otočí, zračí se v jejím pohledu tázavé prázdno. Pomalu ji přelétne očima. Julia si myslí, že hodnotí její vzhled, mimoděk si prsty pročísne vlasy. Nakrátko dostane strach, aby si ji Helen nespletla s nějakou kriminálnicí. Má na sobě široké šaškovské kalhoty, jak jim říká Alma, a jednu z Markových starých košil. Ráda by si myslela, že z této kombinace nějakým zázrakem vzniklo cosi výstředně stylového, nicméně pravděpodobnější bude pravý opak. V satelitním městečku se těžko rozeznává, jestli je excentricky ustrojená žena s košíkem obsahujícím jedinou hlávku zelí spíše tulačka, nebo nákladně neupravená panička. Julia začíná přemýšlet nad tím, jak moc se sama od jejich posledního setkání změnila, a rozměr těchto změn ji prudce a zcela nečekaně zasáhne. Když se to tak vezme, je toho víc, co se na ní změnilo, než co se nezměnilo. Znejistí, začne vnímat, jak jí buší srdce. Vlastně se zdá docela dobře možné, že ji Helen ani nepozná, našeptává ten starý dobrý strach, že pro někoho neznamenáte tolik co on pro vás – ale vtom Helen promluví:

„To snad ne!“

Bušení srdce poleví, utopí se v ostatních zvucích, nějaká paní se hádá s řezníkem, muž mluví do neviditelného handsfree, dítě v péřové vestě ječivě vyzpěvuje písničku o malém žralokovi. Helenin hlas se vůbec nezměnil. Julii to přenese v čase, ne nepříjemně, k těm odpoledním na zahradě u Russoových, kde Helen – i tehdy starší než Julia dnes – pronášela svá rodičovská moudra, jadrné vtipy a upřímná doznání se sebedůvěrou a s klidem člověka, který si svůj život skutečně užívá, což Julii ohromovalo, protože sama si tehdy ten svůj samozřejmě neužívala.

„Já – zdálo se mi, že jsi to ty,“ zablekotá hloupě.

„Hlavně mi nevykládej, jak jsem vůbec nezestárla,“ varuje ji Helen, „nebo tě nechám zastřelit.“

Julia se nervózně zasměje. „Ne, vypadáš –“

„Protože sama vypadáš o dost starší, nedá se nic dělat, a tím pádem musím já vypadat tak na miliardu let.“

Je to spíš překvapivé než urážlivé – a popravdě řečeno o dost starší skutečně je –, přesto Julia cítí, jak se jí do tváří nahrnul ruměnec. „S tou miliardou trochu přeháníš.“

Tentokrát se zasměje Helen. „No, poznala jsi mě, tak aspoň něco.“

„Vypadáš skvěle,“ pronese Julia takřka ostýchavě.

„Pamatuju si, že ti lhaní nikdy moc nešlo,“ konstatuje Helen. „Dokonce ani ten tvůj nákupní košík nevypadá moc přesvědčivě.“

Obě se zadívají na hlávku zelí. „Teprve jsem začala,“ vydechne ona.

„Jak se ti daří?“ zajímá se Helen. „Shrň to. V stručných bodech.“

„No, já – “ Julia neví, co říct. Napadne ji, že naposledy se s Helen viděla ještě předtím, než přišla na svět Alma, přesto se zdá trochu zvláštní takřka cizímu člověku oznámit: Porodila jsem! Před sedmnácti lety! Vlastně by se v jejím životě za posledních dvacet let našlo podstatných bodů bezpočet. Tolik toho z těch časů předtím vyrašilo, v dobrém i ve zlém, ze zpustošené země nakonec vyklíčily drobounké zelené výhonky. Nové zaměstnání, další dítě, tedy i dvojnásobný manželský závazek, a pak zase jak se časem věci uklidnily a stala se z nich rutina: rozmnožení známých, dospívání dětí, adopce malé černé teriérky Suzanne, tapiserie všedností každodenního života, aviváže na prádlo a prezidentských voleb a zarputilé tažení času vpřed. Ty zářivě barevné kulečníkové koule na plátně jejího života – věčně v pohybu a naléhavé, neustále vrážející jedna do druhé, měnící trajektorii a vyžadující její intervenci – se náhle zdají triviální. Neviděla Helen osmnáct let. Je těžké cokoli z toho vylíčit.

„Všechno při starém,“ pronese tedy nakonec. „Prostě – děti, práce a tak dál.“ Její bývalé já by zíralo, kdyby ji vidělo teď, ženu, která chodí s dalšími matkami na kávu, disponuje speciální kreditkou Nordstrom a relativním klidem.

„Děti? Množné číslo?“ neujde Helen. Tak nějak to s ní vždycky bylo, vybavuje si Julia, neustále nahlížela na váš stejný život ze zbrusu nových úhlů, nacházela matné skvrny, které se daly vypulírovat, i nablýskané plošky, jichž jste si sami nevšimli: Dvě děti! Zázrak! Helen dramaticky povytáhne obočí, načež se v její tváři rozlije pochopení. „No ano, když jsem tě viděla naposledy, už bylo – zaděláno, že?“

Julia hádala, jestli si na to Helen vzpomene. Najednou je tu opět ono strašné odpoledne v knihovně, kdy tuto ženu viděla, jak si tehdy myslela, naposledy.

„Bylo,“ potvrdí. „Totiž – ano. Dcera.“

„Propána, tak to asi chodí, když člověk někoho nevidí sto let, viď? A co tvůj syn? Tomu už musí být – bylo mu – krindapána, byl úplně maličkatý, že?“

„Už zas tak maličkatý není. Čtyřiadvacet.“ Ben jim sedával u nohou pod stolem a hrál si se starými vláčky, které pro něj Helenin manžel Pete vykutal ze sklepa. Julia si odkašle. „A co ty? Jak se máš? A Pete?“

„Po smrti,“ opáčí žena bez váhání. „Myslím on, ne já, i když vypadám, jak už jsme probraly, že k tomu nemám daleko.“

„Panebože.“ Julii okamžitě zasáhne smutek, překvapivě pohotový. Vidí Petea, jak jí mává ze střechy domu Russoových, Petea, jak dovoluje Benovi, aby si z jeho kbelíků od barvy udělal bubny. „Helen, to je mi moc –“

„Neviděly jsme se celou věčnost,“ konstatuje Helen. „Ne každý takovou dobu přežije, s tím nic nenaděláš.“

„Je mi to líto.“

„Mně taky,“ opáčí, její rozverně břitké vystupování nakrátko poleví a odhalí cosi křehkého a opuštěného.

„Jak to zvládáš?“

„Ale dobře. Už je to dávno, v srpnu to bude – panebože, už pět let!“

„Vůbec jsem…“

„Julie.“ Helen se na ni usměje. „To nic, nechme to být. No a co ten tvůj?“

„Můj –?“

„Manžel?“

„Aha.“ Důvod, proč tu stojí a vede tento neuvěřitelný rozhovor, místo aby byla dávno doma, uprostřed bezpečného a nudného odéru příprav oslavy, kde si ji vesmír jistě přál mít. Jak by měla vylíčit Marka, kterému její původní setkání s Helen Russoovou málem zničilo život, Marka, jenž během těch uplynulých osmnácti let naštěstí nezemřel? „Je – daří se mu dobře. Vlastně – má dneska narozeniny, proto jsem – tady.“ Zvedne absurdně košík.

„Chápu,“ prohlásí Helen po krátké odmlce. „Narozeninové zelí.“

Julia se opožděně zasměje.

Helen už si ji zase prohlíží, tentokrát má ve tváři jiný výraz, zrovna tak nečitelný. „Nebudu tě dál zdržovat. Ale opravdu tě moc ráda vidím. Vypadáš šťastně.“

„Ano?“ Nemyslí to jako otázku.

Helen se usměje. „Ano.“

Teď by se slušelo Helen povědět, že i ona vypadá šťastně, bylo by naprosto přirozené, kdyby jedna z nich nenuceně poznamenala něco, co by obsahovalo setkat se nebo popovídat si.

„Tak ať ti chutná,“ pronese Julia nesmyslně a ukáže na Helenin vozík, až komicky – jak si teprve teď všimne – prázdný, jen čtyři limetky a ten balíček oříšků.

„Mhm,“ dí na to Helen, dotkne se Juliiny paže a ta je vděčná za dlouhé rukávy, které ukrývají, že jí naskočila husí kůže. „Tobě taky.“

Vůbec si nedovede vybavit, jak dala dohromady nákup, čekala ve frontě na expresní pokladnu, jak vyložila zboží na pás.

„Nevzpomněla jste si náhodou na opakovaně použitelnou tašku?“ ptá se jí obviňujícím tónem pokladní.

„Vzpomínám s láskou,“ opáčí Julia, ženu za kasou to však nepobaví.

Pořádně nevydechne, dokud se nedostane do auta. Krabí maso a zelí – bylo jí ho líto a nedokázala se přimět ho vrátit do zelné pyramidy – jí vesele dělají společnost na vedlejším sedadle. Všechny její nejkritičtější chvíle s Helen proběhly v řádu několika měsíců, nicméně Juliin mozek je momentálně slisuje a všechno se zvládne úhledně odehrát během pouhé minuty, od pláče v autě přes ležérní popíjení vína u Helen na terase až po to poslední setkání v knihovně, to celé za šedesát vteřin. Chytá ji závrať. Otevře střechu a zhluboka se nadechne.

Cestou sem zodpovědně poslouchala – snad trochu únavný – veřejný rozhlas, zato když vyjíždí z parkoviště, otevře jeden z dceřiných playlistů. Do módy se vrátil klasický rock, a tak z daného seznamu zná každou druhou písničku, Bowieho a Stouny doplňují kapely s inovativními názvy, Smějem se na vás ráno v metru, Řeš to se svým rasistickým dědou nebo Doprava otravy na skládku. Pokaždé v nich něco poplete a dcera se může zbláznit. Uznává, že většinu současné hudby, která se Almě líbí, moc nechápe, ale učí se – neustále se zoufale snaží dceři zavděčit, aby ji měla ráda – ji ocenit. A tak zesílí zvuk a zmáčkne tlačítko, jímž se otevírá okno, touží po přívalu čerstvého vzduchu.

Dříve se považovala takřka za znalkyni, připadala si cool – skoro každý víkend s Markem vyráželi na koncerty, dokázala by zpaměti odříkat celou diskografii kapely Pavement v chronologickém pořadí nebo podle osobních preferencí a Bena tím prostřednictvím osmózy nakazila taky. Když ho vozila do školky nebo s ním vyrazila na jednu z těch každodenních potřeštěných jízd po městě, pouštěla si cédéčka mnohem hlasitěji než dnes. A to ji samozřejmě opět přivede k myšlenkám na Helen a k tomu, jak se zlehka dotkla její paže, jak ji sama oslovila, ačkoli to bylo neuvěřitelné. Ale přihlásily se i vzpomínky na tu dávnou Helen v botanické zahradě, v prostoru věnovaném sukulentům, na Helen, která tehdy vycítila její zoufalství – zoufalství společensky neschopné mladé matky se zapadlýma očima a v tričku Jesus and Mary Chain, jíž tehdy bývala – a vybrala si ji z davu.

Playlist pokročí ke skladbě „Smells Like Teen Spirit“ a ona ji pořádně zesílí, až moc – chlap, který vedle zastavil na červenou, na ni nepokrytě civí –, nicméně Julia jen zvýší hlasitost a vjede na Eisenhowerovu dálnici, vděčná, že má důvod jet rychle.

Když se dostane domů, Mark není k nalezení, což je štěstí, protože jakmile Julia vkročí do kuchyně, přepadne ji náhlé chvění, zvláštní vlnění na okraji zorného pole, které ji přinutí ztěžka dosednout na stoličku u kuchyňského ostrůvku. Cítí, jak se jí Suzanniny přední tlapičky tisknou k holením, psík se zvedá na zadní, aby zjistil, co se děje, dotčený absencí obvyklého uvítání. Kdykoli se Julia objeví, Suzanne reaguje, ať už byla panička pryč pět minut, nebo pět hodin, jako účastník televizní soutěže, těká očima a celá vibruje nadšením. Nikdo nikdy nebyl Julií tak posedlý jako Suzanne, fenka je na ni upnutější, než Julia kdy byla na jakoukoli živou bytost včetně vlastních dětí. Být předmětem takové lásky je lichotivé, byť někdy lehce zneklidňující.

„To nic, holčičko,“ řekne psíkovi. „Jsem jen trochu vedle.“

„Tak to se teda nestalo ani náhodou, ale oukej,“ říká Alma komusi, když vchází do místnosti, načež vyhrkne: „Mami?“

Julia otevře oči a zvedne hlavu. Před očima se jí projasní, spatří svou dceru, úchvatnou i děsivou amazonku s tmavými neposlušnými vlasy a vnímavýma zelenýma očima. K žebrům si tiskne prázdnou mísu a v druhé ruce drží zmačkanou plechovku od ochucené minerálky La Croix.

„Ahoj, Ali.“

Psík zakňučí, Julia se shýbne a zvedne si ho na klín.

„Nebreč,“ vydechne do jeho srsti.

„Neměla bys jí rozkazovat, co smí cítit,“ prohlásí Alma, ale pak se zamračeně zeptá: „Je ti něco?“ U Almy jde o vzácný případ obav o druhou lidskou bytost a Julia si na vteřinu přeje, aby v pořádku nebyla, aby od dcery potřebovala nějakou pomoc, byť nic vážného, třeba vytažení třísky nebo nápravu vykloubeného ramene, zkrátka něco, co by vyžadovalo fyzický kontakt s touto bytostí, kterou porodila, dokud ji Alma – její narcistická lvice – nabízí, což se děje tak vzácně.

Jenže situace se má tak, že nic podobného není možné. Naznačit, že má nějaké fyzické potíže, by v její dceři (která není zvlášť nadšená živou přítomností svých rodičů, ale na druhé straně si je ani nepřeje mrtvé) vyvolalo podezření a jít s pravdou ven – že se zatvrzuje před setkáním s manželem po setkání s ženou, která jejich manželství málem ukončila – pochopitelně nepřipadá v úvahu.

„Není,“ odpoví a Suzanne se zavrtí a málem jí sletí z klína. Ten pes má stejně jako kočka nebo jako její dcera své specifické hranice a touží po neustálé pozornosti, ovšem za velmi rigidních podmínek. „Není, není, není.“

Napřímí se, zvedne se od stolu a uvede se opět do pohybu. V kuchyni je vždycky co na práci, zvlášť když má Alma návštěvu, je třeba utřít něco rozlitého, uklidit nádobí nebo vyhodit odpadky – dva obnažené jablečné ohryzky, fialové kolečko drahého kozího sýra máčeného ve víně –, které se samy do koše nepřemístí.

Naštěstí to Almě stačí, s onou bezuzdnou sebedůvěrou dospívajících je připravená přesměrovat pozornost oprávněně a výhradně zpátky k sobě.

„Volali, že musejí přeložit zubaře,“ oznamuje. „Doktoru Gallagherovi umřel někdo z rodiny.“

„No ne, to je –“

„Což je vlastně dobře, protože tenhle týden se má v knihovně sejít naše studijní skupina, příprava na AP zkoušky z dějin Evropy – teda myslím dobře, že se to zrušilo, ne že někdo umřel –, tak mě napadlo, že bych si půjčila auto, abys pro mě nemusela pořád jezdit pozdě večer, ne?“

Z dítěte silně závislého na matce Alma dorostla ve vesměs samostatnou a naprosto nevyzpytatelnou sedmnáctiletou puberťačku, která je zákeřná, nádherná a neskutečně dobrá v matematice. S kamarády si vyměňuje soukromé vtípky o nepochopitelných věcech, například o Garym Shandlingovi a avokádových toastech, na nehty si maluje mikroskopické třešinky a vášnivě se vrhá do pekařských dobrodružství, načež plní lednici šišatými bagely a šestipatrovými dorty.

„Ptám se, protože jsi mi minule vyčetla, že si tě dost nevšímám,“ podotkne. Nedávno začala s Julií a Markem opět normálně mluvit po takřka dvou letech zasmušilého ticha a teď je víceméně k nezastavení. U večeře je zavalí překotným líčením nesrozumitelných historek, pouští se do sáhodlouhých rekapitulací druhořadých dílů televizních seriálů, které v životě neviděli, přichází s dokonale propracovanou a přesvědčivou obhajobou věcí, které chce, aby jí dali nebo dovolili. Konverzace s ní je mechanická záležitost vyžadující schopnost kdykoli přeřadit, zacouvat, sledovat nepochopitelné střídání témat nebo se katapultovat ze skutečného světa do světa fiktivního bez zastávky na dotankování paliva. Ani za nic se nemůže stát, že by ji nepřijali na některou z těch sedmnácti uznávaných a děsivě nákladných univerzit, kam se přihlásila, a protože by Julia byla ráda, aby zbytek dceřina života doma proběhl pokud možno bez traumat, přistupuje k ní stejně, jako když Alma coby miminko usnula, obchází ji opatrně po špičkách, aby nevyvolala další nepokoj. Mocenská dynamika u nich doma není úplně nepodobná krizové situaci s rukojmím, která se protáhla na roky.

„Uvidíme,“ pronese, a než může Alma začít protestovat, zeptá se: „Máš tu kamarády?“ Z obývacího pokoje slyší přinejmenším dva hlasy a je si celkem jistá, že jeden z nich patří Margo Singhové.

Alma upustí plechovky do koše na tříděný odpad. „Jo.“ Dcera jí ohledně Margo odmítá cokoli prozradit, a zejména o vztahu mezi nimi. Kdykoli se Julia pokoušela něco vyzvědět, setkala se s opovržlivým mlčením, které jasně naznačovalo, že její pohled na vztahy je strašně zkostnatělý.

„Není moje holka,“ oznámila Alma nedávno. „Ale taky se nedá říct – že moje holka není. Už se tomu tak neříká, mami.“

Julia se tehdy zdržela a nezeptala se, jak se tomu neříká? Almino Soukromí je v poslední době oblíbené téma, na věčně proměnlivém žebříčku priorit se střídá s Alminými Známkami, Alminými Rozvíjejícími se politickými názory a Alminými Okamžitými existenciálními touhami.

Julia má Margo ráda. Neškodilo by, kdyby to děvče dělalo trochu větší hluk, když se pohybuje po domě – má totiž tendenci zasmušile se nořit ze stínů jako vykradač hrobů –, nicméně není hloupá a zdá se, že Alma je s ní šťastná.

„Výborně,“ pronese Julia. „A kde je táta? Už přišel tvůj bratr?“

Alma zahučí, „jak-to-mám-asi-vědět“, postaví misku do dřezu, ale zřejmě vycítí matčin pohled a opožděně se natáhne pro kartáč na nádobí. „Co chystáš?“

„Všechno možné,“ odpoví Julia nepřítomně, otevře jednu skříňku, pak druhou, vytahuje z nich různá náčiní a pokládá je na kuchyňský ostrůvek. „Ty malé quiche. Okurkový salát. Krabí koláčky.“ Připravuje nádobí, celer, strouhanku. Než se odpoledne narušilo, dokonce se na přípravu těšila, chystala hostinu dostatečně náročnou, aby vypadala působivě, ale ne zas tolik, aby jí to zabránilo dělat zároveň dalších devatenáct jiných věcí. Dobře ví, že od svých dětí se pomoci nedočká.

Alma se k ní dotčeně otočí. „Ty vado, mami, to jako fakt?“ Chová se, jako by ji právě postřelili. Julia se zaskočeně rozhlédne po onom nově způsobeném traumatu, ale všechno se zdá být při starém, z misky, kterou dcera svírá v rukou, kape voda na podlahu.

„Copak?“ zeptá se vyplašeně.

„Říkala jsem ti přece, že jsem přestala jíst mořský plody,“ prohlásí Alma. „Už před několika týdnama!“

Julia se nad tím zamyslí. Zatouží – což naneštěstí ve chvílích, kdy mluví s dcerou není nijak vzácné přání –, aby z této konverzace mohla jednoduše vysublimovat. Připadá si neuvěřitelně unavená, přidušená gravitací. Tento pocit pro ni ze značné části představuje mateřství, to naprosté ohromení, že se od ní očekává, nebo že je dokonce povinna udělat ještě něco.

„Tos jako zapomněla?“

„Zapomněla je trochu přehnané,“ opáčí a vyndá ze dveří lednice svazek koriandru. Ve skutečnosti nezapomněla, jen doufala, že rozhovor o čemsi, co Alma nazývala progresivním veganstvím, se dá, jako tolik jiných rozhovorů s dospívajícími, po pár dnech zakopnout pod kredenc, protože ho vystřídá další výjimečná a nepopsatelně naléhavá záležitost.

Pomalu a zhluboka se nadechne nosem, až cítí, jak se jí vzduch rozpíná dole v krku. Bez většího nadšení docházela v pozdní fázi těhotenství s Benem na lekce prenatální jógy. Tehdy ještě netušila, že se jí dechová cvičení, která z nich pochytila, budou hodit nikoli při porodu, ale o dvacet let později, že jí pomohou nedopustit se násilí na vlastní dospívající dceři.

„Proč jako takhle funíš?“

„Jenom – potřebuju kyslík,“ vysvětlí Julia. „Do mozku.“

„Říkalas, že se zamyslíš nad tím, že bysme jako rodina vysadili živočišný produkty,“ zdůrazní Alma afektovaným tónem, který v její matce vyvolává chuť shodit dceru do hluboké studny.

„Zlato, jestli to nechceš jíst, nemusíš. Budeme mít na výběr spoustu dalších věcí.“

„To se mi jako vysmíváš?“ Alma ukáže na Juliiny dlaně, třímající – bez přemýšlení, jako volejbalový míč nebo uťatou hlavu – své krycí zelí.

Nejradši by se rozesmála, bojuje s nutkáním vyprsknout smíchy, vzápětí však ucítí, jak jí místo toho vyhrkly slzy.

„Proč se jako tváříš takhle?“ chce vědět Alma.

Markův příchod představuje milosrdné vyrušení. Je zpocený, byl si zaběhat, na sobě má elastické šortky a k pasu připevněnou skládací lahev s vodou, kterou Julia nedávno přirovnala ke kolostomickému sáčku. Shýbne se, aby pohladil Suzanne, zdraví se s ní, jako by ji deset let neviděl. Od té doby, kdy se stala součástí rodiny, se tímto způsobem přeskupili kolem psíka všichni, ačkoli převládal názor, že nejvíc se přeskupila Julia.

„Co to máš za náramek?“ zeptá se Alma. „Dneska vypadáš ještě divnějc než jindy.“

Mark zvedne zápěstí obemknuté tvárným fialovým plastovým pruhem. Jde o prototyp krokoměru, který právě testují u něj v práci, Julia o něm poslouchá donekonečna už několik měsíců. „Ty komerčně vyráběné jsou nepřesné,“ řekne.

„Možná,“ opáčí Alma, „ale aspoň nevypadají takhle.“

„Jak vidím, publikum je přísné,“ konstatuje Mark a vezme dceru kolem ramen. Ta sice na protest zaúpí, ale dovolí mu to, dokonce si o něj opře hlavu, i když je celý zpocený. Julia se do tak těsné fyzické blízkosti s Almou nedostala už celou věčnost. Z dcery totiž sálá mocná energie, která matku udržuje v uctivé vzdálenosti, byť otce, kterého má radši, kupodivu ne.

Mark jde Julii políbit, Alma je s odporem sleduje. V této rodině jdou hodiny vždycky trochu nepřesně, náklonnost se považuje za nepatřičnou a prohřešky za enormní. Ale pořád lepší – panebože, že to je lepší? – než nic, pomyslí si Julia.

„Tohle budeme mít k večeři?“ zeptá se Mark a přejede rukou po hlávce zelí jako po křišťálové kouli, načež Alma hlasitě vzdychne a opustí místnost. Oba poslouchají dunění chodidel v ponožkách, směřující do jejího pokoje.

„Improvizace,“ konstatuje Julia. „K tvým narozeninám.“

Mark jí položí ruce na ramena. „Co budeš vařit?“

„Živočišné produkty.“

„Můžu ti pomoct?“

„Ne.“ Nasadí příjemnější tón a otočí se k němu. „Ber to jako dárek.“

„Kromě toho všeho.“ Ukáže na popravčí četu lahví malbecu, vyrovnanou podél dřezu, i na potraviny. Julii napadne, jestli si někdo další v obchodě všiml, jak v těch svých šaškovských kalhotách bezostyšně nakráčela k Helen Russoové. Mark jí položí ruku na zátylek a začne jemně hníst. Zřejmě existuje jakýsi šestý manželský smysl, který způsobuje, že jedna strana – jíž bylo bez jejího vědomí ukřivděno – se začne najednou chovat obzvlášť příkladně, čímž účinně zesílí vinu pachatele. Julia je z toho nervózní.

„Běž se osprchovat,“ vyzve ho a ožene se po něm utěrkou. „Hoď se do gala!“

Sleduje, jak manžel opouští kuchyni, prohrábne si vlasy, pokusí se naladit na energii, kterou měla ještě před hodinou, na předhelenskou energii, soustředit se na to, co má před sebou. Zelí nakrájí na nudličky a udělá z něj coleslaw. Chvílemi se přistihne, jak myslí na věci jako: Zapomněla jsem zaplatit za posekání trávy. Krmení pro Suzanne přivezou ve středu. Žasne nad vlastní směšností.

„Život je někdy boj,“ zatrylkuje občas, aby Marka rozesmála, když sledují toho idiotského spekulanta odvedle, jak řve na svého smluvního partnera, nebo veverku visící vzhůru nohama, jak se pokouší ukrást zob z jejich krmítka pro ptáčky. Ale vlastně se tolik neliší. I ona už si zvykla na vlastní směšné triviality.

Nakrájet zelí na nudličky, prokristapána. Vlastně je až neuvěřitelné, jak nepravděpodobně hezky se její život vyvinul.

2

Tehdy ani zdaleka nebylo všechno tak růžové, v těch zamlžených utlumených dnech předtím, než potkala Helen Russoovou, ve dnech tak nekonečně dlouhých a strašlivě monotónních, že nedovedla odlišit jeden od druhého. Před dvaceti lety, před jedním domem. Přestěhovali se z města do rádoby elitní části elitního satelitního městečka. Bena přihlásili do Veselých úsměvů, což podle Julie evokovalo název levnějšího striptýzového klubu nebo lepšího rehabilitačního zařízení, ve skutečnosti – nebo mimo jiné – šlo ovšem o jednu z nejexkluzivnějších školek v okolí. Julia odmítala nazývat městečko skutečným názvem, začala o něm mluvit jako o Obrázkové kolonii, čímž Marka doháněla k nepříčetnosti. Satelitní městečko, mekka úspěšných dospělých s nesrozumitelnými názvy pracovních pozic a ohromnými duby před domem, s manželkami v domácnosti, připravenými o iluze, obklopenými přepychem a umně maskovaným zoufalstvím. Cedule s názvy ulic a pečlivě udržované dláždění se táhly kilometry daleko, všechna ta SUV, kočárky do každého terénu, hektary hustého pěstěného listoví, vkusných cedulek zapíchaných do trávníků, sebevědomě předvádějících příchylnost ke konkrétním prodejcům nebo vlažné politické přesvědčení, pamětních desek, které nic nepřipomínaly. Nedalo se tu ani normálně jezdit! Julia se nejednou dostala do ulice, kde byla maximální rychlost omezena na dvacet pět kilometrů v hodině jako za starých dávných časů. Všichni si rádi mysleli, že jejich satelitní městečko je to nejlepší satelitní městečko, v podstatě ale vypadala všechna stejně, jen s lehkou obměnou v podobě blízkého rybníku, stupně amorfní „diverzity“ nebo „historického významu“, nicméně v zásadě jedno a totéž. Juliina ulice se jmenovala Superior Street, tedy Lepší, avšak i pobavení tím názvem po pár měsících vyčpělo jako skoro všechno ostatní.

Co se vlastně stalo? Kdo ví. Svět se začal rozpadat nebo s Markem zapomněli, jak spolu mluvit, nebo jí možná jen poklesla teplota a vrátila se k obvyklé hodnotě. Opustili město zhruba v době, kdy začal Ben chodit, a teď už se pohyboval suverénně, i když nijak zvlášť obratně, a přímo zázračně mluvil anglicky a trochu také španělsky, což ho učili ve středu ve Veselých úsměvech. Naopak Julia si připadala zatuhlá, jako by ji nabalzamovali. Nespala. Její vnitřní monolog nabral nervózní rysy poháněné kofeinem, nepřetržité blábolení pomatených, navíc si uvědomovala – při těch vzácných příležitostech, kdy komunikovala s někým dospělým –, že i její vnější monolog přinejmenším částečně vykazuje obdobné rysy.

Začala si všímat, že když čeká, až se něco stane – ať už něco všedního, třeba až se Ben probere z odpoledního zdřímnutí, nebo něco neuvěřitelně strašného, například až se z nebe zřítí asteroid –, přepadá ji pocit naprosté neukotvenosti a zasmušilosti, navíc u toho většinou zadumaně hledívá před sebe jako nesvéprávná viktoriánská chůva.

Neslyšela ani, jak do kuchyně vešel Mark.

„Je ti něco?“ ptal se, jako by ji našel zamotanou do ostnatého drátu. Tuto otázku jí v poslední době pokládal často a pokaždé s nesnesitelně jemnou intonací.

Julia se napřímila. „Zdálo se mi, že vidím něco, co uvízlo v drtiči odpadu.“

Mark se nepatrně otřásl. Pociťoval hluboký odpor vůči jakýmkoli záhadným potravinám, k věcem zkaženým, kulovitým nebo zkrátka blíže neurčeným. Cestou ke kávové konvici se zlehka dotkl jejího ramene, ohledně drtiče a potenciální temné záhady v jeho útrobách jí nepoložil žádné doplňující otázky.

„Škoda že se tenhle týden nedá přeskočit rovnou do pátku,“ prohlásil. Snad si ani neuvědomoval, jak dětinsky a banálně to zní. Vmíchal si do kávy cukr. „Měl jsem všeho po krk, sotva jsem se vzbudil. Nepřipadá ti to jako špatné znamení?“

Julia se při těch vzácných příležitostech, kdy skutečně usnula, často probudila s preventivní hrůzou z čehokoli, co přijde, a retrospektivní hrůzou ze všeho, co už proběhlo, ale protože Mark měl kravatu a magisterský titul, zatímco Juliina jednání se často točila především kolem konstrukčního řešení Duplo architektury a nucené konzumace mrkve, směl Mark na své povinnosti žehrat častěji. Tak to zkrátka na světě chodilo. Z nudy i ze žárlivosti se dávno přestala pokoušet představit si, jak vypadá jeho den.

Jak nudným se stal jejich společný život. Z nuly k banalitě v pouhých deseti vteřinách, nepochybně je to nominuje na nějaké ospalé olympijské vítězství. Vzpomínáš na naše líbánky v Řecku, mohla by říct, ale neřekla. Vzpomínáš, jak jsme to na Korfu dělali vestoje v zapadlé uličce a jak nás u toho pozorovala krysa? Vzpomínáš, jak jsme to dělali na záchodcích ve Frankových sazenicích a zahradních dekoracích? Vzpomínáš, jak jsme to dělali v –

„Jules?“

„Hm?“ Zamrkala a opět se střetla s jeho zachmuřeně ustaraným výrazem. „Ano, určitě je to špatné znamení.“

Zamračení se prohloubilo. Zjevně jí unikla nějaká další poznámka. „Ptal jsem se tě, co jsi dneska dělala,“ zdůraznil.

„Totéž co každý den,“ opáčila. „Ohromně vzrušující.“

Mark se ohlédl přes rameno. „Když jsem tuhle sekal trávu, potkal jsem Ericu, říkala, že by ráda dala svého syna dohromady s Benem. Nechceš jí zavolat?“

„Kdo je Erica?“

„Ta ženská, co bydlí o pár ulic dál, jak chodí běhat i s mrnětem, tahá ho za sebou v takovém tom vozíčku –“

Julia nakrčila nos. „Ta s tím ksichtem?“

„No tak, Julie!“

Zadívala se na něj, na muže, který chce všechno vyřešit. Jenomže řešení jeho problémů bývala mnohem méně komplikovaná než řešení těch jejích. Cítila se tak osamělá, že se to začínalo podobat fyzickému zranění.

„Co bych s ní dělala?“ zeptala se ho.

„Nevím,“ zabručel zády k ní, zatímco se probíral obsahem lednice. „Věci, co dělají mámy.“

To ji okamžitě rozzuřilo. „Co jsou podle tebe věci, co dělají mámy?“

„Třeba – nevím, můžete se prostě projít. Nebo zkusit čtenářský klub.“

„Aha, no jasně, projít se, legendární mámovská tradice.“

„Vždyť víš, jak jsem to –“

„A než vstoupit do čtenářského klubu, to radši umřu!“

Žehrat na předměstí bylo nudné, jak si uvědomovala. Antropologii vlastního života si představovala jako vrstvy břidlice, zubaté a křehké, drolící se, všechny v takřka nerozlišitelných odstínech šedi. Žila jinde. Pak už nežila jinde. V podstatě to bylo prašť jako uhoď – ze všude se nakonec stalo jinde. Být takovým člověkem se zdálo otřepané, nudilo ji o tom třeba i jen přemýšlet, o tom smutku pro nic za nic, o tom, že opovrhuje nejsnazším životem na světě. A přece si nemohla pomoct.

„Dobře, Julie, jako bych vůbec nic –“

„Jenom nechápu, co myslíš věcmi, co dělají mámy. Je to, jako kdybys řekl, vždyť víš, jedna z těch věcí, které dělají lidi, co nosí svetry. Jedna z těch věcí, co dělají praváci. Mateřství z člověka přece ještě nedělá jiný – živočišný druh!“

„Víš přece, jak to myslím, Jules. Třeba by bylo fajn, kdybys tu někoho měla.“

„Mám tu tebe,“ opáčila a Mark zjihl.

„To máš,“ vydechl, došel k ní a objal ji. Pod tváří cítila jeho pevnou hruď.

Ve skutečnosti se na dnešek těšila, na středu, kdy bude Ben ve Veselých úsměvech a ona bude mít tím pádem relativní klid. Mohla by kouřit v autě jednu cigaretu za druhou, vyjet nahoru k Forest Glen, projít se v lese, natáhnout se na nějakém velkém vyhřátém kameni jako obětina a užívat si, že na ni aspoň chviličku nikdo neciví. Jenže si už teď vyčítala, že se těší, až se zbaví vlastního dítěte, že neumí lépe využít svůj čas, že svůj volný čas nevyplňuje kulturními stimuly a navazováním věkově přiměřených známostí.

„Opravdu ti nic není?“ zeptal se Mark, odtáhl se a zadíval se jí do tváře. „Vypadáš unaveně.“

A ačkoli unavená byla, ačkoli se probudila, když budík ukazoval 3:10, a už neusnula, a kdyby si dala čtvrtý neúčinný šálek kávy, klepala by se až do západu slunce i vyčerpaná do morku kostí, přese všechno si připadala lehce dotčená.

„Kdybys mě v našich počátcích zahrnoval takovou pozorností, možná bych si tě nakonec nevzala,“ prohlásila, ale zapomněla na odlehčený tón a slyšela, jak to vyznělo, jak jí ta slova vyšla z úst. A slyšel to i Mark. Výraz jeho tváře – té hezké tvářičky! – znatelně povadl. Dostala chuť mu jednu ubalit.

„Ouvej,“ pronesl.

„A jejda,“ děla ona. Nemohl za to, vážně ne. Tentokrát byla s něžným gestem řada na ní, jen nepatrný dotek, jako by byl manžel pokrytý něčím lepkavým.

„Promiň,“ řekla ve stejné chvíli, kdy on řekl „miluju tě“, načež na rozloučenou v podstatě přimáčkli tváře k sobě a Julia pak poslouchala, jak se otevírají a zavírají vchodové dveře a manžel odjíždí do práce.

Benův příchod představoval, jako vždycky, učiněný balzám. Objevil se jako sluneční paprsek ve dveřích do kuchyně, na tváři otisk od polštáře, jeho velké oči ještě rozespale mrkaly a z jedné ruky mu visela vycpaná žirafa. Julia cítila, jak se jí otevírá srdce, jak se jí tvář uvolňuje do úsměvu, jak ji naplňuje radost, jíž se tak nedostávalo, určená výhradně pro něj.

„Tady je můj klouček,“ pronesla a jeho tvářička se rozzářila. Zvedla ho do náruče, políbila synka i žirafu na dobré ráno a vdechovala při tom jeho vůni, vůni samotného slunce.

Panebože, ach bože, mému nejlepšímu kamarádovi jsou tři roky, říkala si občas. Nedávno se to pokoušela vysvětlit Markovi, když jí navrhoval – a použil při tom o něco vlídnější výrazy –, že by jí možná prospělo najít si přátele ve svém věku. Pochopitelně věděla, že Ben není její kamarád, ale dítě, přesto si plně neuvědomovala svou situaci, dokud na to nepoukázal manžel. Pocit osamělosti, který se následně dostavil – osamělost na druhou, ztráta v už tak velmi řídce obývaném prostoru –, byl překvapivě silný. V poslední době se zdálo velmi snadné podrazit jí nohy, i když už se ocitla na dně, a to i neúmyslně – a od Marka, nejhodnějšího chlapa na světě, to nebylo úmyslné nikdy –, snad protože byla na dně pořád, takže už vlastně nešlo ani o podrážení nohou, spíš o ni zakopávali, sázka na jistotu, co nikam neuteče, zaručená citová oběť.

„Jsi smutná?“ zeptal se Ben k jejímu překvapení. Spolkla nutkání k pláči, ačkoli už si na její slzy musel dávno zvyknout.

„To víš, že ne,“ zašeptala mu do vlásků. „Maminka je moc šťastná.“ Mezi rty cítila pramínky jeho vlasů. Někdy ji přepadlo prudké a instinktivní nutkání ho samou láskou sníst. „Ty můj broučku, maminka je s tebou moc, opravdu moc šťastná.“

Později, když už seděli v autě a mířili do Veselých úsměvů, jí Ben líčil sen, který se mu zdál, o „samotným bíglovi“, který si v něm hrál na hřišti. Protagonisté jeho snů podléhali přírodním zákonům jen zřídka, s výjimkou plynutí času, a zvesela se přesouvali z jednoho místa na druhé. Většina se jich nesla v tomto duchu, bujná představivost, žádné trauma, věci se zkrátka děly a čas plynul.

„Náš syn, Virginia Woolfová,“ prohodila Julia nedávno žertem k Markovi.

„A mami?“ ozval se Ben. „Chtěli jsme ho pohladit, ale nepohladili jsme ho.“

„Ne, nepohladili!“ souhlasila s falešným, téměř manickým nadšením. Nedávala pozor. Sama právě snila o tom, co bude za deset minut, až vezme dráhu na dálnici a z prvotřídních reproduktorů začnou dunět The Replacements tak nahlas, až se rozdrnčí volant – ačkoli jí bude přítomnost synka na zadním sedadle chybět. Rodičovství je jedna nepřetržitá trýzeň, neustálá simultánní touha být a nebýt spolu. Někdy si představovala násilnou smrt, například jak její subaru rozdrtí kamion. Nebo jak se koupání v Michiganském jezeře zvrtne a jak bude její tělo pomalu klesat ke dnu, až se její chodidla dotknou studeného bahna usazeného v nejhlubším místě. Přinášelo jí útěchu, že nic netrvá věčně, že dokonce i monotónní surový stisk existence může vymazat zásah přírody nebo okolností.

Když zastavila na semaforech, uvědomila si, že pláče. A nevyděsil ji ani tak pláč samotný – v poslední době se zdálo, že pláče stejně často, jako nepláče –, spíš skutečnost, že už si ani nevšimla, že dělala dál všechno jako jindy a onen ničím výjimečný smutek z ní plynule a sotva znatelně vyvěral jako dech.

„Nic ti není,“ ozval se Ben. Děti ji překvapovaly tou matoucí směsicí všímavosti a bezelstnosti.

„Ne, mamince nic není, broučku,“ ujistila ho, uchýlila se k rodičovstvím posvěcenému použití třetí osoby. Nikdy nebyla pro život správně vybavená, jenže dřív na tom tak nezáleželo. Teď už nešlo jen o ni.

Osamělost mateřství, ta zničující deprese den za dnem… Obklopovalo ji tolik života, energický človíček, kterého stvořila spolu se svým vřelým a pracovitým manželem, mužem mnohem vyladěnějším na všední vrtochy normálního života, a přece nedokázala myslet na nic jiného, než jak si přeje být sama. Je tu život, který stvořila, i život jako takový, a ona se nezmůže na nic lepšího než na představu, jak by bylo skvělé, kdyby tu Ben nebyl, kdyby byl někde jinde, na jednom z toho mála míst, kde smíte odkládat svoje děti. Mohl by si například hrát na návštěvě u nějakého kamaráda, kde by ho krmila vláčky z kousků zeleniny matka někoho jiného, skutečná matka, která by se z jeho nadšeného pokřikování radovala, místo aby se šklebila. Kolik energie – někdy si představovala sebe samu jako pomalu unikající baterii, z níž vytéká kyselina a rozleptává jí orgány –, kolik úsilí ji stálo jen vmáčknout hlas do rejstříku, který by syn poznával.

Pustila v přehrávači písničku „No Sleep Till Brooklyn“, na kterou učila Bena házet hlavou, ale syn ji jen vážně pozoroval přes zpětné zrcátko a ani se nehnul. Ben nebyl typické dítě, žádný korpulentní andělíček, jakého si představovala během těhotenství. Ano, přicházely k ní ve snech ty houfy tlusťoučkých veselých dětí, připomínající hromadu svolného pečiva v lacláčcích, sršící vtipem a šířící radost. Jenže Ben byl naopak droboučký, křehký a natolik vážný, že se často obávala, jestli si vůbec užívá život tak, jak by měl. Jeho pohledy působily pronikavě a vyzrále, mlčení rozjímavě a duchovně. Znervózňoval ji. Raději se zaměřila na silnici.

Když zajela do pruhu pro rodiče, kteří děti vysazovali před školkou, cítila, jak se jí pozvolna zpomaluje dech. Už je tak blízko, jen kousíček od vytoužené samoty. Jenže jakmile Megan, poskok z Veselých úsměvů, otevřela zadní dveře a chtěla Bena vytáhnout ze sedačky, začal chlapeček kvílet. A to nebyl žádný ufňukánek, naopak šlo o bezproblémového a tichého syna, který dovedl dobře vycítit, kdy matka potřebuje být sama, ať už v dobrém, nebo ve zlém, a v podstatě nikdy se nevzpouzel.

„Zlatíčko,“ oslovila ho. Čas, po který měl být ve školce, letěl jako splašený. Mohla zmizet jen na určitou dobu, vykouřit jen určité množství cigaret. Podívala se na Megan, mladou tmavovlásku s teplou vestou a omluvným výrazem, a nasadila co nejpřesvědčivější úsměv unavené matky. „Miláčku, je čas jít do školky.“

„Ne,“ odmítl Ben.

„Broučku, hezky Megan nechej, aby ti rozepnula pás, abys mohl do školky, kde si užiješ spoustu zábavy.“ Neuvěřitelné, že děti skočí na takové žvásty. Bena podle programu dne čekal bowling s rolemi toaletního papíru místo kuželek a „B jako lovíme Bacily“, v poledne pak jeden jediný bio grahamový krekr. Za takových okolností by v sobě každý hledal nadšení jen horko těžko.

A přece to pokaždé dokázal. Pokaždé jí dal nedočkavě pusu na rozloučenou a odpoledne se jí vracel ospalý a pyšně předváděl výrobky z ruliček od toaletního papíru a vatových tyčinek.

„Ne,“ prohlásil Ben odměřeně a nesmlouvavě, až děsivě jako Mark. Julia se prosebně zadívala na Megan, která nebyla ani zdaleka dost placená za potýkání se s rozmary movitých matek z Veselých úsměvů, natož s emočním rozpadem té, která se všech zarputile stranila. Bože, prosím tě, pomoz mi!

„Tak ho dneska zkuste odvést vy,“ navrhla Megan, pokrčila rameny, a než se Julia zmohla na odpověď, zabouchla dveře a přešla k dalšímu autu.

Julia dojela na parkoviště za rohem, kde zastavila a otočila se na Bena.

„Chceš, aby tě dneska dovnitř odvedla maminka, kulíšku?“ zeptala se ho. Zrovna tak ji nepřestávalo udivovat, jak může Ben skákat na tohle, na falešné veselí v jejím hlase a nahodilé roztomilé přezdívky. Půjdeme do vany, ty moje jahodová zmrzlinko? Nikdy ho do školky nevodila, vyhýbala se vstupu do útrob budovy Veselých úsměvů za každou cenu. Obvykle se probojovávala kolonou zastavujících aut jako losos, který si razí cestu proti proudu, aby mohla vyzvednout své dítě za pokud možno co nejmenšího nebo ideálně žádného kontaktu s jinými osobami. Toužebně se zadívala na impozantní budovu, byla si však jistá, že by neunesla morbidní veselí, jež by mezi ostatními rodiči nevyhnutelně vyvolalo, kdyby právě ona, proslulá matka-poustevnice, přivlekla dovnitř kvílejícího a vzpouzejícího se syna. Když něčí dítě zlobilo nebo ztropilo scénu, pokaždé šlo o kejhák. Podívanou sledovali všichni, ačkoli přímému očnímu kontaktu se vyhýbali, asi jako když cizí člověk v metru psychicky zkolabuje, přihlíželi tomu se stejnou směsicí nadřazenosti a voyeurismu, ještě že se to nestalo mně, plus co s ním asi udělá?

Přísně se na ni díval přes zpětné zrcátko. „Ne.“

„Benji, prosím tě,“ zkusila to zoufale. „Maminka někam musí.“

Maminka dneska potřebuje být sama, jinak by se mohla pokusit upálit.

„Ne,“ prohlásil znovu. Julia položila čelo na sluncem vyhřátý volant.

„Prosím tě,“ vypravila ze sebe. „Je mi to líto, Bene, zlato, prosím tě, mrzí mě, že jsem taková, jen potřebuju být chviličku sama.“ Znovu se rozplakala a vzápětí se rozplakal i on, což bylo tím znepokojivější, že to působilo tak neobvykle, jako pláč velice smutného dospělého, ne přetaženého dítěte.

„Broučku,“ vydechla, „ty můj chlapečku.“ Dostalo ji to až na zadní sedadlo, vrhla se přes středovou přepážku jako parkurový kůň, odepnula synka ze sedačky a přitáhla si ho na klín. Vyplakal jí do tyrkysového trička velký tmavomodrý flek. Hladila svého kloučka po hebkých vláskách a cítila výčitky, jakýsi až bazální pocit viny, že tenhle neskutečně malý človíček je tak vyladěný na její výkyvy nálad. Nejenže zvládá komunikovat anglicky a trochu španělsky, orientuje se taky ve vrcholech i propadech matčina proměnlivého emocionálního stavu. Ještě než se narodil, přísahala si, že nedopustí, aby si o ni někdy musel dělat starosti, jako si ona dělala o své rodiče. A stejně k tomu došlo, dopustila, aby k tomu došlo.

„Je mi to líto, miláčku,“ chlácholila ho a on se k ní přitiskl ještě pevněji. „Nemusíš se o maminku bát,“ vysvětlovala, ačkoli věděla, že to není tak jednoduché, a chovala temné podezření, že už stačila napáchat nenapravitelné škody, selhala ve svém jediném úkolu. „Nikdy se o maminku neboj.“

„Můžu s tebou?“ zeptal se. Začínal se uklidňovat, soustředil se na hlavní cenu, poklidně na ni upíral oči a mrkal, aby mu z řas stekly slzy.

A Julia se rozesmála, pohladila ho po placatém zadečku v hebkých manšestráčcích.

„Půjdeme za školku, jelínku?“

Vážně přikývl.

„Tak dobře, vyrazíme někam spolu,“ rozhodla, a už když to říkala, pocítila úlevu, protože přesně to má přece člověk udělat, dát své děti za každou cenu na první místo, bez ohledu na to, jak moc si zrovna přeje na chvíli zvlčit. „Za dobrodružstvím.“

A tak se rozjeli, pomalu přes boule retardérů v ulici vedoucí pryč od Veselých úsměvů. Jak si vůbec mohla přát, aby tam nebyl, v sedačce za ní, její chlapeček, který máchá do rytmu hubenýma ručičkama? Oba si oblíbili Summerteeth, London Calling a cokoli od Talking Heads. Měli rádi „Debaser“, „Beercan“ a „Oh! You Pretty Things“. Měli rádi celé album Slanted and Enchanted kvůli tomu střídání hravosti a řevu. A Ben byl vyloženě hotový, kdykoli zazněla písnička „Blister in the Sun“, jakmile skončila, dožadoval se, aby ji Julia pustila znovu, ještě, maminko, ještě, ještě, ha ha ha ha.

Když najela na silnici číslo 290, zmáčkla tlačítko, aby změnila cédéčko: Pleased to Meet Me, další věc, která se líbila jim oběma. Znovu se ve zpětném zrcátku střetla s jeho pohledem, teď už spiklenecky, když začala hrát „I Don’t Know“. Ranní špička už pominula. Projeli kolem zdravotnických objektů, Kongresovým tunelem, minuli malou zastávku na Jacksonově ulici a pak už byli na dálnici Lake Shore Drive a kolem se míhalo jezero. Jak ho kdy mohla nechtít s sebou?

„Hej, jste pořád tady?“ zpívala, když byla na řadě.

„Nevím!“ zpíval Ben v odpověď.

A Julii přepadl jakýsi pocit, že je oba před něčím zachránila – jen si nebyla jistá před čím. Opět se mu přes zrcátko podívala do očí. Věděla, že se ocitla na samém okraji srázu, zato netušila, že se jen za hodinu objeví Helen Russoová, a to v botanické zahradě, a odvede ji od toho kraje nazpátek.

„Co chcete počít se životem?“

„Nic!“

3

Julia si ve sprše užívá ticho před začátkem Markovy narozeninové oslavy. Brzy dorazí přátelé a zodpovědně budou nade vším obdivně povykovat – nad krabími koláčky, nad liliemi, nad lehce kýčovitými, nicméně vkusnými pirátskými kordy, které probodávají olivy v koktejlech – a už jen to je, jak si Julia uvědomuje, svým způsobem zázrak.

Z jejich stávajících přátel ji tehdy neznal skoro nikdo. Po tom, co se stalo v souvislosti s Helen Russoovou, udělali s Markem všechno pro to, aby mohli začít znovu. Zahodili většinu materiálních ostatků života, který společně vybudovali a který ji k Helen Russoové dovedl, vyměnili dům, společenské styky, školy. Julia si není jistá, jestli by dnešní přátelé její tehdejší já vůbec poznali, jestli by poznala sama sebe, tu zaraženou a vyděšenou ženušku, trpící nespavostí, manévrující podél okraje hřiště, aby viděla na Bena, ale vyhnula se rozhovorům s jinými rodiči, někoho, kdo o samotě usrkával víno na zadních schodech a spával v autě na parkovišti před supermarketem se zdravými potravinami. A to byly na žebříčku tehdejších prohřešků ty lehčí. Na ty těžké nechce ani pomyslet.

V době, kdy se s Helen seznámila, žila úplně jiný život, o poznání mdlejší, smutnější a těžší. Nicméně to nebyla Helen, kdo tehdy málem zničil jejich manželství, ta jen uvedla do pohybu určité věci, zmáčkla pár důležitých tlačítek a rozvířila celý ten kolotoč. Břímě odpovědnosti leželo především na Juliiných bedrech, to ona zásadně a opakovaně chybovala, ona měla povinnosti vůči Markovi s Benem, ačkoli přesvědčila samu sebe, že nemá.

Vyvedlo ji z míry, jak se dnes tváří v tvář Helen proměnila v člověka, který se navzdory téměř šedesáti letům na této planetě a statusu relativní úctyhodnosti i po dvaceti letech zproštění dávných hříchů najednou opět cítí provinile.

Markovi nic neřekla. Pochopitelně, přestože pociťuje touhu povědět někomu, co se stalo, podobné nutkání, jako když byla v pubertě zamilovaná a nutilo ji to zmiňovat jméno dotyčného při sebemenší příležitosti a často i bez zřejmých souvislostí. Hlavně když ho mohla vyslovit nahlas a připomenout tomu, s kým se právě bavila, že život dotyčného se – třeba i zcela nepatrně – otřel o její, no jo, Jonathan taky miluje pomerančový džus. Jenže tentokrát není komu se svěřit, v jejím stávajícím životě už se z té doby skoro nikdo nevyskytuje.

Vypustí páru z koupelny, převlékne se do mušelínových černých šatů a vezme si k nim tyrkysové korále, které jí Mark přivezl ze služební cesty do San Franciska. Když si fénuje vlasy, zaslechne přes hučení motoru nezaměnitelný tenor Bradyho Grimese a tiše zakleje, protože měla mít ještě pět minut pro sebe. Mohlo ji ale napadnout, že Brady s Francine se objeví dřív, protože to dělají pokaždé, okázale dávají najevo, že je s Markem a Julií pojí důvěrnější přátelství, nebo jde možná o nějaké mocenské hrátky ve stylu trhněte si, jsme tak bohatí, že se na nás konvenční časová omezení nevztahují.

Zuřivě mrká a maluje si řasy, když vtom se za ní v zrcadle objeví Ben jako shovívavý vrah.

„Ježíšikriste!“ vyjekne a pod levým okem si vyrobí černou cestičku z čárek. „Sakra. Ahoj, zlato.“ Utrhne z role kus toaletního papíru, vytáhne se na špičky, dá Benovi pusu na tvář, složí papír do tamponu a maličko na něj plivne. Začne si jím drhnout tvář a Benovu odrazu v zrcadle řekne: „Hezká košile.“

Obě její děti zdědily výšku po otci – rodina dlouhánů a k tomu Julia, která měří sto šedesát osm a scvrkává se! – a Ben má navíc i Markovu poddajnou sebedůvěru, snahu o vyrovnaný postoj, i když tomu ještě něco chybí, připomíná štěně, které musí teprve dorůst svým tlapám. Julia se otočí, aby mu upravila límeček. Zblízka si všimne, že je na Benovi znát vyčerpání, oči má zapadlé, na tvářích lehké strniště, jeho čelist se mění do ostře řezané dospělosti. Je ve druhém ročníku doktorského studia geofyziky, pracuje jako asistent na vysoké škole a Julia si někdy zkouší představovat, jak asi vypadá, když má vládnout zaplněné posluchárně.

„Kdy ses naposledy vyspal?“ zeptá se ho a otočí se zpátky k zrcadlu.

„To vypadám tak hrozně?“ Ben se kupodivu posadí na kraj vany, opře se o dlaždičkami obloženou stěnu a unaveně se usměje. Tolik jí připomíná Marka, že se musí násilím přinutit, aby od něj odtrhla oči a upřela je na svůj odraz.

„Hrozně ne, jen trochu – nakřápnutě.“

„Nakřápnutě?“ Tiše hvízdne a vezme do ruky jednu z jejích nádobek s peelingem, nepřítomně ji přendá do druhé. Vlastně je poměrně zvláštní, že s ní pobývá v koupelně. Alma byla vždycky to závislejší dítě, dokonce i ve své nevraživé a uzavřené pubertě, naopak Ben byl už od batolecího věku poměrně samostatný. Pořád se vrací domů, kolikrát třeba přijde bez ohlášení sledovat zápas v košíkové nebo se na pár dnů utáboří ve svém pokoji, když má jeho spolubydlící na návštěvě přítelkyni, ale většinou nepobývá s nimi. Tím méně o samotě s matkou v koupelně. Julia zavře řasenku a začne si líčit rty, přičemž se nenuceně – opatrně, jako vždycky, v tom choulostivém tanci, kdy se snažíte něco vymámit z lidí, které jste porodili – zeptá: „Máš se dobře, miláčku?“

Než mohla přijít na to, jak mu být matkou – a vlastně i jak vůbec být –, byl z něj dospělý člověk, který se poděl kdovíkam, proto podobné interakce mezi nimi postrádají pevné základy, probíhají vesměs ošemetně, nepřirozeně, s nepatrnou šancí na úspěch. A situaci nijak nevylepšuje, že se zdola začne ozývat nejen Brady, ale i další hlasy.

„Jo,“ odpoví Ben. Zní to chabě a nepřesvědčivě, trochu tázavě. Zatímco Alma je exaltovaná a přehání, Ben si při vyjadřování svých myšlenek vždycky dával na čas – ať už šlo o hluboké existenciální postřehy, nebo o základní preference –, nechával je odkapávat jako melasu, opatrně a líně. Julia si vybavuje nejedno ráno z let jeho dospívání, kdy nikdo nestíhal a všichni se hnali ke dveřím jako o život, načež zamrzli na prahu a jako nic netušící oběti dřímající sopky čekali, až se Ben rozhodne, jestli chce na svačinu pomeranč, nebo banán.

Jemně si osuší rty, jedním uchem přitom poslouchá, co se děje dole – Pari právě zodpovědně omdlévá nad jejími koktejlovými mečíky –, a čeká.

„Jenom jsem trochu –“ Ben zavrtí hlavou.

„Trochu co, zlato?“ pobídne ho Julia a ihned zalituje. Spěchat na Bena znamenalo riskovat, že ho vyvedete z konceptu a bude trvat dvojnásob dlouho, než se vymáčkne. „Broučku,“ zkusí to, ale přeruší ji ječivé volání Ericy, která se zdá opilá už teď. „Julie, snažím se tě zastat, ale nemůžeme najít Campari!“

A než kamarádka výkřik dokončí, Ben už se zase tváří normálně, oči se mu projasní, dychtí se zavděčit. Jejich rozumnější dítě, ochotné, odolné – Julia se nechce ohánět zrovna výrazem dokonalé, ale v podstatě to tak je, a ačkoli jí dřív dělalo starosti, jestli Benova odolnost nepramení z nutnosti, jestli se nemusel přizpůsobit, aby kompenzoval její mateřské nedostatky, uplynulo od té doby tolik času, že teď je zkrátka takový.

„Nic se neděje, mami,“ řekne, načež zavolá Mark: „Jules?“ A ona přes rameno křikne: „Hned jsem tam.“ A než proběhne toto, Ben už stojí a jako první opouští koupelnu, jde napřed chodbou a dolů po schodech, kde na ně všichni čekají.

Někdy během těch posledních patnácti let Julia zjistila, že má schopnost stát se dechberoucí hostitelkou a že si to dokonce většinou užívá, proplouvá po domě v rozevlátých šatech jako nějaká vombatí baletka, dolévá sklenky a pobízí ke konzumaci jednohubek. Dnešní seznam hostů představuje výčet párů, které splňují nepsanou matematickou podmínku: jedna polovina páru vydělává peníze, druhá to kompenzuje společensky nebo umělecky. Pari pracuje v investiční společnosti, ovšem její manžel Alan slouží jako lékař na pohotovosti ve Švédské nemocnici. Ted řídí technickou sekci Motoroly, zatímco Carol dělá vedoucí katedry sociálních studií na soukromé univerzitě. Tim s Ericou jsou oba veřejní obhájci, nicméně ona je také dědičkou menšího jmění v podobě výrobního podniku. A i Julia s Markem hladce zapadají do odpovídajících kolonek, ona jako knihovnice na částečný úvazek, zatímco on sídlí a je štědře zaplacen v přepychových kancelářích společnosti AllAboard na State Street. Jde o pečlivě udržovanou úctyhodnou vyváženost konání dobra a udržení tváře, o ten přesný a správný tón mezi samolibostí a pokrytectvím. Jindy Julii nedělá potíže sáhnout do zásob náklonnosti vůči těmto lidem, jejím přátelům, dnes večer však cítí, jak začíná ochabovat rychleji než obvykle.

„Omluvíte mě?“ zeptá se Alma, která se objeví u jejího lokte, se škrobenou servilností dickensovské guvernantky. „Musím se učit.“ Pohlédne matce zpříma do očí, vyzývavě, protože je sobota a Alma je v posledním ročníku gymnázia.

„Jistě,“ přisvědčí Julia bez mrknutí, protože se Almy bojí. „Vezmi s sebou Suzanne.“

„Potřebuju Bena, aby mi pomohl,“ dodá Alma, teď už vyloženě provokuje. „S přípravou na zkoušky AP z ekologie.“

Ben, který stojí za sestrou, na ni upře pohled plný naděje. Dospělákovi, jehož předtím viděla v zrcadle, je zase deset a nemůže se dočkat, až si bude moct jít hrát. A protože je Julia nesmírně ráda, že jsou její děti oporou jedno druhému, že se mají rády, svolí a dívá se, jak odcházejí, berou to přes kuchyni, kde si Alma chce pravděpodobně ukrást sklenku šampaňského.

Kdosi právě pustil Joni Mitchell, zřejmě aby všechny přiměl ke sborovému sebepoškozování. Julia si dolije víno do sklenky.

„Omluvte mě na chviličku,“ pronese neadresně a vyklouzne na zahradu. Venku je taková zima, že ji překvapí, když zjistí, že tu není sama. Nejprve zachytí obrys Bradyho Grimese a pak celého Bradyho, vrchol okázalého bohatství, nesnesitelný exemplář s hodinkami Patek Philippe a přehnaně strukturovaným sestřihem, jemuž se podle Almy říká bro-flow. Vzal si s sebou víno a podle všeho pije rovnou z lahve. Julia se prve mýlila, přišel na oslavu bez manželky a nijak nevysvětlil, proč s ním Francine není.

„Neruším?“ zeptá se. Brady se na ni otočí s několikavteřinovým zpožděním a ospale se usměje, spočine na ní pohledem jako pokaždé o něco déle, než je nutné.

„Mám průšvih?“ nadhodí a poplácá místo vedle sebe. Markův nejlepší kamarád, znají se odmalička, a přece je z něj i po takřka třiceti letech pořád trochu nesvá. „Mark tě posílá, abys mi vynadala?“

„Neposílá.“

„Neměla bys vevnitř dělat hostitelku?“

„Potřebovala jsem být chvíli sama.“

„Jako já.“

„Mám dojem, že piješ víno rovnou z lahve.“

„Nechal jsem skotskou uvnitř,“ opáčí Brady. „A vzpomněl jsem si, že tady venku máte chlaďák.“

„Ale prosím tě.“ Julia obrátí oči v sloup. „Jen si posluž. Kde je vlastně Francine?“

Jeho tvář potemní, vteřinová bouřka. „Pryč,“ odpoví. „Cestuje.“

„Pryč, cestuje?“

„Odjela do Filadelfie,“ upřesní, načež naváže, jako by se právě rozpomněl, „na návštěvu k rodičům.“ Přihne si z lahve. „Sláinte,“ prohlásí. „Na Marka!“

„Na něj,“ souhlasí Julia a ťukne do lahve sklenkou.

Brady začne broukat da-na-da-na, úvodní tóny narozeninové písničky od Beatles. „Říkal ti, že jsem včera pozval do kanceláře masérku? Napadlo mě, že by to pomohlo, aby se všichni uvolnili.“

„Celkem mě překvapuje, že je to legální,“ opáčí ona. Brady je nepříjemně prohnaný a děsivě úspěšný, navíc si dopřává všechno, co je momentálně v kurzu, jak to může dělat výhradně elita: relaxační pobyty v Riu, výlet vrtulníkem k nějakým posvátným troskám, živé vystoupení Poi Dog Pondering a Perpetual Groove na korporátních večírcích. Jezdí Range Roverem Sport s nálepkou SVOBODU TIBETU na nárazníku.

„Oslavovat toho našeho borce je vždycky fajn.“ Označení našeho se jí nelíbí. Brady a Francine jsou jediní dva lidé na světě, kteří Marka znají skoro tak dobře jako ona, a oba ho mají rádi déle než ona. Julia sleduje Bradyho pohled prosklenými dveřmi dovnitř do obývacího pokoje, ke svému hezkému manželovi v kostičkované košili, s živě naslouchající tváří – vlastně je šťastná, že má záminku oslavovat jeho existenci.

„To je,“ pronese.

„Kdo by čekal, že to dotáhneme až sem,“ prohodí Brady a Julia znervózní. Brady s Francine byli z jejich přátel jediní, s kým se stýkali i tenkrát, v Helenině období. A především byli Brady s Francine důvodem, proč se s Markem do Heleniny čtvrti vůbec nastěhovali.

„Cože?“ pronese povýšeně, ale Brady si jejího tónu nevšimne, jen se opře a vzdychne.

„Myslím tím, jak jsme bývali mladí.“ Konstatování je to banální, leč neškodné. Julia pochopí, že tím nemířil na ni, nýbrž do nějakého znepokojivého temného místa ve svém nitru, ukrytého hluboko pod pěstěnou fasádou, ručně šitými mokasíny – momentálně se nachází ve fázi problematického přejímání východní kultury poté, co strávil dva týdny v hotelu Four Seasons v Bengalúru – a znepokojivě hlubokým výstřihem lněné haleny.

„Mluv za sebe,“ opáčí Julia.

„Sorry,“ řekne na to Brady a důraz na sykavku svědčí o jeho opilosti. „Ty vypadáš zrovna jako v den, kdy jsem tě poznal.“

Julia se snaží necítit polichoceně. „V pořádku, Casanovo.“

„Zato my ostatní kurva stárneme. Čas se nemilosrdně valí vpřed, nastává éra vyčpělosti.“

„To máš z vejšky? Úvod do filozofie na – kde že to bylo? Někde v Indianě, už si přesně nevzpomenu…“

Víš, jak poznáš chlápka, co studoval na univerzitě Notre Dame? vtipkovala jednou Helen Russoová. Poví ti to sám.

Brady se k ní trochu nahne, znovu zavzdychá.

„Šedesátka,“ vydechne. „Na mě čeká v květnu.“ Zaškaredí se a do čela mu spadne kadeř. Nakrátko připomíná nedůtklivého caparta. Holčičku.

„Tady má někdo krizi. Strach ze smrti?“ dobírá si ho. „Ne že bych tě nechápala, jen já tohle řešila, když mi bylo tak deset.“

Brady se na ni usměje. „Eh, Julie,“ pronese a opře si hlavu. „Tobě to věřím.“

Později, poté co všechny vyprovodí, Julia naplní a zapne myčku, rozloučí se s Benem a popřeje dobrou noc Almě i Suzanne, která už tvrdě spí pod Alminou dekou, načež se odebere do ložnice za Markem. Ten leží v posteli a oči má zavřené. Julia vydoluje ze zásuvky v prádelníku dva barevné hedvábné šátky.

„Hele,“ ozve se manžel, „o čem jste se to venku s Bradym bavili?“

„O tom, jak jsi úžasný.“

„Mám o něj trochu starost.“

„Nekaz náladu,“ podotkne ona, posadí se k němu na kraj postele a položí mu ruku na stehno. „Ještě jsem ti nedala dárek k narozeninám.“

„Myslel jsem, že dárek byla ta oslava.“ Mark otevře oči a usměje se na ni. „A taky jsi mi dala nová sluchátka.“

Julia ho vezme za ruku a jemně mu do dlaně vtiskne šátky. Tolik toho nechali za sebou. Helen Russoová se, přinejmenším zdánlivě, stáhla do pozadí, rozplynula se v každodenní dřině obnášející výchovu dětí, výměnu oleje a vysoký cholesterol, v té absurdní politické krajině, v účastném vzájemném přijímání svých stárnoucích těl a celoživotního závazku. Přesto cítí Julia neklid a z touhy spojit se s ním tímto způsobem – v něčem se utvrdit – je nesvá.

„Co je to?“ podiví se Mark. Prohlíží si šátky, jeden s geometrickým vzorem a druhý posetý stádem barevných koníků.

Julia nastaví zápěstí vnitřní stranou vzhůru. „Malá obměna.“

Mark na ni zůstane zírat. „Chceš, abych tě přivázal?“

Julia ruce svěsí. „Když to říkáš takhle…“

On zvedne pochybovačně jeden šátek a mávne jím před sebou. „Hm.“

Julia se schlíple uloží na polštář, teď už tone v rozpacích. „Napadlo mě, že by to mohlo být fajn.“

Manžel si ji prohlíží.

„Ale jestli na to nejsi…“

„To netvrdím.“ Shýbne se k ní a políbí ji. „Tak dobře. Jasně, proč ne?“

O chvíli později už pochybovačně klečí nad ní a zavazuje uzly.

„Jenom nechápu, co – vypadá to, že – není to moc utažené?“

„Vůbec ne.“

„Působí to nepříjemně,“ poznamená, když už je Julia přivázaná za obě ruce. Obemkne jedno její zápěstí palcem a ukazovákem, přejede po deltě jejích žil. „Co kdyby sem vpadla Ali?“

„Bude mít doživotní trauma,“ opáčí Julia. „Ale zamkla jsem.“

Nadzvedne hlavu – jak se ukáže, vzhledem k úhlu přivázaných rukou je to vražda na záda – a políbí ho na hruď, pak mu pohlédne do tváře. Mark ji znovu políbí, je znát, že to mělo být jen letmo, ale ona jeho rty chytí do zubů a stáhne ho k sobě.

„Kruci, Jules, to bolí!“ Přejede si rukou po ústech, jako by čekal krev.

„Vážně?“

Spustí jemně boky na její, prohlíží si ji s uličnickým pobavením, jako by byli dva záškoláci. „Jenom trochu.“

„Fajn.“ Líbí se jí ten pocit – že leží roztažená na jejich posteli jako při nějakém nepovedeném ukřižování –, ačkoli se neodvažuje představit si, jak asi vypadá, celá bledá, nahá a s husí kůží, napůl přikrytá středně teplou hypoalergenní přikrývkou.

„Moc nevím, co budeme dál dělat,“ ozve se Mark.

„To, co děláme normálně,“ opáčí ona. „Jen – prostě si se mnou pohraj. Jako normálně. Jen v tom nebudou moje ruce.“

„Mám si s tebou pohrát?“

Julia zavře oči a počítá nádechy a výdechy. „Vím, že si mě vážíš,“ poznamená. „Každá moje buňka do poslední ti věří.“

„Netušil jsem, že tě zajímají takové věci.“

„Zkus to vzít takhle: kdy jsem tě naposledy něčím překvapila?“

„Nemusíš mě překvapovat,“ opáčí on. „Mám tě rád takovou, jaká jsi.“

„Já tě taky mám ráda takového, jaký jsi.“ Vyrovnaně se na něj zadívá. „Věříš mi?“

Už to není významná otázka, nemusí o odpovědi přemítat tak jako kdysi, a protože s ní dnes odpoledne nebyl na nákupu – i kdyby byl, stejně by Helen Russoovou nepoznal –, bez okolků se usměje.

„Samozřejmě.“

„Tak mě pomiluj. Takhle.“

„Dobře,“ přisvědčí Mark. „Dobře, jen počkej, než – potřebuju – se trochu uvolnit. Nejsem zvyklý na takové – vzrušení.“ Znovu ji políbí, přikryje dlaní její levé ňadro, palcem druhé ruky jí přejede po oblouku pravého obočí. Když se na ni spustí, jeho váha působí jinak, nezvykle rozložená, Julia ji pro jednou nemůže nadlehčovat horní polovinou těla.

„No vidíš.“

„Nemluv na mě jako na děti.“

„Nemluvila jsem na tebe jako na děti.“

„Mluvila.“

„Vždyť ani nemám – tak dobře, ale – jenom – no vidíš.“ Nadechne se a sníží o oktávu hlas. „Tak vidíš.“

„Moje žena, alias Boris Karloff.“

Což ji rozesměje. „Udělej to pro mě,“ vyzve ho a on poslechne, počíná si obratně, vystačí si s pohyblivostí jejích nohou a boků a nakonec Julia vyvrcholí tak intenzivně, že se k ní Mark skloní, aby ji utišil svými rty, zadýchaně jí šeptá a směje se s ústy na jejím hrdle. „Pst, prozradíš nás!“

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ pronese Julia posléze, když už usínají a šátky jsou zpátky v prádelníku, složené do úhledných obdélníčků.

„Děkuju,“ vydechne jí tiše do vlasů a ona se ctnostně schoulí do klubíčka a přivine se k němu.

Nechce myslet na Nathaniela. Od té doby, co to skončilo, na něj vědomě nepomyslela ani jedinkrát, přesto se jí čas od času vybaví vůně jeho povlečení v bytě nad garáží, vůně levandule a potu, nebo jaké to bylo, když se smál mezi jejími stehny. Právě teď slyší v duchu jeho hlas: Julie, Julie, Julie!

„Julie,“ ozve se Mark, horce jí jméno dýchne na krk.

„Hm?“ Přitiskne se k němu těsněji, v jeho pažích už cítí tíhu spánku. Jsou spolu tak dlouho, že to Mark nemusí ani vyslovit – že ji miluje.

4

Helen Russoová dělala dobrovolnou průvodkyni v botanické zahradě, nosila vlasy vyčesané do dlouhého umného ohonu a k Benovi se chovala tak neuvěřitelně mile – vysvětlovala mu, v čem se od sebe liší jednotlivé kaktusy a nechala ho krmit jarními lístky leguána nosorohého z ruky –, že Julii začaly téct slzy uprostřed bylinkové trvalkové zahrady.

„Omlouvám se,“ řekla, když zjistila, že si Helen všimla. „Nic mi není.“

„Zajímalo by mě,“ pronesla Helen a vylovila z kapsy hedvábný šátek s potiskem, „jak přesné je to tvrzení.“

Podala jí šátek, Julia ho s rozpačitým smíchem převzala a mimoděk si jím osušila oči. Takřka ve stejné chvíli si uvědomila, jak musela být ta neuvěřitelně hebká látka drahá. Instinktivně rukou ucukla, jako by si právě po celém obličeji rozmazala inkoust. Po bližším prozkoumání zjistila, že jde o šátek značky Hermès, zřejmě vintage, z výrazného akvamarínového hedvábí posetého totemy, které působily lehce vulgárně.

„Panebože,“ vyhrkla, ale Helen jen mávla rukou.

„Mám se ptát?“

Julia si nebyla jistá, jak na to odpovědět. Ano, zeptejte se, prosím vás. Jsem totální magor. Zdálo se rozumné čas od času to přiznat, vystavit pravdu slunečním paprskům. Ben právě dřepěl před výběhem leguánů a prstíkem obtahoval pomalou cestu zvířete uvnitř, přičemž se tak úplně nedotýkal skla, i ve třech letech kupodivu věděl, jak je vhodné proplouvat světem. Učil se fungovat samostatně jako lidská bytost, přestože jeho matkou byla Julia, přestože botanická zahrada byla třetím místem, které toho dne navštívili v nesmyslné snaze něco dělat, po vydatném šplhání na velrybí fontánu v parku a návštěvě Kapitána a Tennilly, párku pravděpodobně incestních křečků, chovaných v knihovně. Bylo teprve půl jedenácté a při pomyšlení, že se před nimi rozevírá ještě skoro celý den, se jí dělalo fyzicky zle. A Ben si přese všechno udržel zvídavé a milé chování, zatímco ona už cítila takovou únavu, že byla v pokušení zeptat se Helen, s níž se seznámila před šesti vteřinami, jestli by jí nemohla položit hlavu do klína a na pár minut si zdřímnout. Helen – žena v lněných kalhotách s širokými nohavicemi, ergonomických sandálech a s velkými kulatými slunečními brýlemi, které jí přidržovaly pramínky vlasů, jimž se podařilo uniknout z prošedivělého ohonu – měla přesně ten typ klínu, mateřský klín, a vůbec celou tu mateřskou auru, která v člověku vyvolává touhu opřít se o ni plnou vahou a nechat se chvíli podpírat.

„Zlato?“ ozvala se Helen. Pochopitelně patřila k těm ženám, které bez rozpaků oslovují mateřsky laskavě i úplně cizí osoby. Naopak Julia bývala zaražená a nesvá i v přítomnosti Benových maličkých kamarádů, oslovovala je oficiálními jmény – „Dobré ráno, Avo R.“ „Máš moc hezký batůžek, Evangeline, je nový?“ –, jako by šlo o její zaměstnance nebo o hodnostáře na velmi krátké návštěvě, očekávající, že se na ně budete snažit zapůsobit.

„Normálně tohle nedělám,“ vypravila ze sebe Julia a vypustila dodatek na veřejnosti. „Nejsem –“ Zasmála se, pokusila se trochu uvolnit, aby působila jako zábavně uštvaná, ne jako zkrátka blázen. „V poslední době jsem toho moc nenaspala a je – tohle je jeden z těch – z těch…“

„Jeden z těch,“ pronesla Helen familiárně, naprosto dokonale, a pohladila ji po rameni. „Dobře si na ně vzpomínám.“

Zůstaly stát vedle sebe a sledovaly Bena jako televizní reklamu v té univerzální pozici rodičů, kteří se neznají a dali se do řeči během fotbalového klání mrňousů.

„V tomhle věku jsou rozkošní, že?“ nadhodila Helen a namáhavě se spustila k Benovi na jedno koleno. „Téhle mladé dámě je skoro čtyřicet let,“ ukázala na leguána. Chlapeček nervózně a uctivě zamrkal. „Vsadím se, že bude starší než tvoje maminka.“ Helen zvedla pohled k Julii, mrkla a Julia pocítila jakési chvění v útrobách, ne vyloženě sexuální povahy, ačkoli ani to se nedalo vyloučit s jistotou, prostě vzrušení. Už si ani nevzpomínala, kdy na ni naposledy někdo mrkl. Naplnilo ji to jakousi spikleneckou vřelostí. „Šušká se, že za dlouhý život vděčí abstinenci a tomu, že nejedí maso. Což budu minimálně z poloviny s radostí dělat i já.“

Opět pohlédla na Julii a ta se trochu zasmála, načež se objevil další chlapeček, procpal se dovnitř, strčil do Bena loktem a plácl dlaní do skla. Ben se vyplašeně zvedl, stáhl se k matce a opřel se jí o nohy. Sice byla ráda, že ho má zpátky v bezprostředním dosahu, ale také jí z toho bylo do pláče, ze svého maličkého synka, který už se smířil s tím, že musí ustoupit těm, kdo mluví hlasitěji než on.

„Proč má tak velkou hlavu?“ chtělo vědět to cizí dítě a Helen bez sebemenšího zaváhání opáčila: „O tobě by se dalo říct to samé.“

Kluk se na ni překvapeně podíval.

„Nesahej na to sklo, prosím,“ pokračovala žena. „A teď byl na řadě někdo jiný.“ Napřáhla ruku k Benovi, který se podíval vzhůru na Julii, a když přikývla, udělal napjatý krok vpřed, chytil se Helen a zaujal své právoplatné místo před leguánem držícím celibát. „Jak jsem říkala,“ Helen ztlumila hlas, jako by s Benem byli staří kamarádi, „je to neuvěřitelně odolný druh. Můžou přijít třeba i o celý ocas, a doroste jim. I když to samozřejmě není důvod, proč by měli strpět malé neandertálce, když se tomu dá vyhnout.“

Julia sledovala, jak se Helen dělí s jejím synem o poetická fakta, vypráví, že leguáni mohou přežít i pád z velké výšky, a uvědomovala si, že se cítí hloupě, a přece zároveň uklidněná. To ona by měla provádět svého syna kolem životních zátarasů, učit ho vědeckým poznatkům, sloužícím zároveň jako metafora odolnosti a osobního růstu, nicméně v danou chvíli byla nesmírně vděčná, že to ona být nemusí, že může jen přihlížet, jak to místo ní dělá někdo jiný.

„Máte s ním takovou trpělivost,“ poznamenala, když se Helen zvedla z dřepu.

„Jen cvik po pěti dětech.“

Pro Julii nejryzejší noční můra. „No páni!“

„Dnes už jsou z nich dospělí chlapi, nebo se jim tak aspoň říká, což vyžaduje zas úplně jinou trpělivost. Váš chlapeček se zdá být chytrý kluk.“

„To je,“ přisvědčila Julia, načež nervózně dodala: „Nebo chci říct, že – nechtěla jsem, aby to vyznělo, jako že se ho chystá zlanařit Microsoft, ale je – prostě na svůj věk je – docela na úrovni.“ Tváře jí zrudly. Chtěla se odlišit od matek, které se naparovaly v okolí Veselých úsměvů a významně stáčely konverzaci ke skutečnostem, že jejich děti obratně hrají na cello dvakrát větší, než jsou samy, a plynně konverzují se somálským pokladním v samoobsluze.

„Co se teď vy dva chystáte dělat?“ zeptala se Helen.

Julii chvíli trvalo, než otázku zpracovala. Co vůbec kdy dělá? Ještě před nějakými devíti vteřinami měla v úmyslu vyplnit zbytek dne řadou komplikovaných aktivit: nakoupit v supermarketu se zdravými potravinami, jezdit ulicemi, aby Ben v autě usnul a nepřišel o odpolední spánek, pak pustit epizodu The Muppet Show, povolovala Benovi jeden díl denně.

„Já jdu na zmrzlinu,“ oznámila Helen. Bylo deset hodin a čtyřicet minut. „Co kdybyste šli se mnou?“

Julia chtěla automaticky odmítnout, protože pokud máte na starosti malé dítě, patří k vašim výsadám odmítání pozvánek, a také protože jí to celé připadalo jednoznačně divné. Schopnost přeložit si třeba i nejzákladnější signály v konverzaci u ní v podstatě odumřela, společenské svalstvo dost možná nenávratně atrofovalo. Nebyla si jistá etiketou, jaká pravidla platí pro první přátelské rande dospělých lidí.

„Nechci vás rušit,“ pronesla, ale vyznělo to lehce zdráhavě, snad protože ve skutečnosti rušit chtěla, jak si náhle uvědomila. Silně zatoužila sedět u stolu naproti někomu, kdo na rozdíl od ní nevypadá jako chodící mrtvola. Přála si mít milou a pohodovou dospělou kamarádku, společensky obratnou, s pudem sebezáchovy a ohromným veselým culíkem. Chtěla, jak jí náhle došlo, sedět u stolu konkrétně naproti Helen. A tak přikývla.

Ve zmrzlinárně vedle jógového studia si koupily točenou do kelímku, pak posadily Bena do kočárku a vyrazily na procházku do parku, podruhé téhož dne. Julia si sama stanovila pravidlo, že se nebude vracet na stejná místa častěji než jednou týdně – a tím nemyslela jen parky, ale i arboretum, keramickou dílnu, tělocvičnu –, jednak kvůli udržení pestrosti a jednak aby po sobě nezanechávala příliš čitelné stopy, asi jako alkoholik, který si kupuje pití pokaždé v jiném obchodě.

„Jste tady ve městě nová?“ zeptala se jí Helen.

„Skoro. Přistěhovali jsme se s Benovým tátou, když bylo Benovi – zkrátka byl ještě maličký. Takže vlastně zas tak nová ne.“

„Rozvedená?“ zeptala se Helen. Julia vzhlédla.

„Prosím?“

„Už spolu s Benovým tatínkem nežijete?“

Julia si uvědomila, že o něm mluvila jako o Benovu tátovi místo o manželovi.

„Ne, ne, jsme spolu. Už – skoro pět let.“

Manželství znamenalo pokoušet se, znamenalo zakopat válečnou sekeru. Oni ovšem žádné sekery nezakopali, Julia je místo toho překryla nejrůznějšími ozdobnými dečkami a oba předstírali, že nikdy žádné nebyly. Občas na sobě cítila Markův pohled a říkala si, co asi vidí, jestli každé manželství končí jako to jejich, jestli se ze dvou lidí, kteří po sobě kdysi prahli, musí nakonec stát dvě osoby uvězněné každá na opačné straně kuchyně, které si matně uvědomují nadbytečná kila i emoční prohřešky, a zatímco na sporáku co chvíli překypí těstoviny ve tvaru zvířátek, pokoušejí se rozpomenout, jaké to bývalo dřív.

„Mluvím jako rozvedená?“ zeptala se.

Helen se zasmála. „Jak mluví rozvedení?“

A Julia se opět rozplakala, i když jen maličko. Helen jí podala několik papírových ubrousků.

„No páni, tady někdo vážně nemá den, co?“ nadhodila přívětivě.

„Omlouvám se,“ zopakovala Julia. Jeden z hlavních důvodů, proč se tak zarputile vyhýbala ostatním matkám dětí ze školky, spočíval v tom, že se na ni všechny, jak si aspoň byla jistá, dívaly s lítostí a nepochopením. My ostatní jsme se přes to přenesly během prvních několika týdnů. Tak proč ty jsi na tom takhle i po třech letech?

„Není nic těžšího,“ podotkla Helen, „než být mámou.“

„Ale ne, vážně to není tak –“ Jenže co to vykládá? Samozřejmě to je tak zlé! Být něčí mámou je pro „tak zlé“ vyloženě synonymem.

„Zjistila jsem, že hlavní je počkat s pláčem, než je člověk uloží,“ dodala Helen.

„Jen se nebojte, pak brečím taky,“ opáčila a žena se opět rozesmála.

Julia pořád nemohla uvěřit, že se to skutečně odehrává, že se jí nějak podařilo zhmotnit tyto okolnosti a teď si klidně pochutnává na zmrzlině ještě před polednem, s dospělou ženou, která má pravděpodobně v kabelce EpiPen a rtěnku Chanel. Najednou se rozpomněla na Helenin šátek – sice na něm žádnou nudli neviděla, přesto muselo něco vsáknout do těch přepychových vláken, která spěšně a bezmyšlenkovitě ukryla v mělkých útrobách své kabelky. Honem pro něj sáhla. „Moc se omlouvám, tumáte. Děkuju,“ vyhrkla a vtiskla ho Helen, která to vzala bez mrknutí, uvázala si šátek kolem popruhu vlastní kabelky, aniž by jí případné sekrety dělaly starosti. Nadále vyzařovala onu nenucenou mateřskost způsobem, který pro ni zjevně byl samozřejmý a Julia jí ho nekonečně záviděla.

„Jde o něco konkrétního?“ zeptala se Helen. „Nebo prostě o všechno?“

Základní existenční fakta, obecnější rysy: šlo o to, že je na tom mizerně, ale zas tak překvapivé to nebylo. A také že nesmí mít problémy, které má, to byla další věc, která ji drtila – nebo že je přinejmenším nesmí za problémy označovat.

„Není to – vlastně o nic nejde. Jsem –“ Jak ovšem dopovědět? Jsem zoufale nešťastná. Trpím vrozenou nevděčností. Neustále mě zachvacuje panika, bojím se, že to tak možná bude pořád. Otevřela ústa s úmyslem zavtipkovat – Zjevně mě nikdy nemůže potkat žádné neskutečné privilegium, které bych se nenaučila nesnášet. Nebo: Co že to Čechov říkal o šťastných rodinách? Že jsou matky vždycky totálně ujeté? –, ale nějak to ze sebe nedokázala vymáčknout. „Jen trochu unavená.“

Nemohla se zbavit oné otupělosti z konstantního nevyspání, zvonění v uších a bolesti hluboko v koříncích zubů.

„Máte depresi?“ zeptala se Helen a Julia se málem zadusila zmrzlinou. Helen ji vyrovnaně a klidně pozorovala.

„Ale kdepak –“ Avšak náhle se uviděla z odstupu, z Heleniny perspektivy, a ony obecné výmluvy, které obvykle používala – před manželem, před sebou, že má prostě jen mizerný den, že se jen potřebuje trochu prospat –, jí náhle připadaly komicky falešné.

„Je to možné,“ připustila. „Tedy ne že bych – chci říct, že nemám žádný skutečný důvod mít depresi, i tak se mi ale zdá, že –“

„Žádný důvod k tomu nepotřebujete,“ přerušila ji Helen. „Trvá to už dlouho?“

Zhruba třicet šest let, pomyslela si Julia. „Rozhodně ne tak dlouho, jako je na světě ten leguán,“ opáčila, Helen se však neusmála. „Do jisté míry jsem taková byla vždycky. Tedy ne – ne že bych se vrhala na cizí lidi a vykládala jim, jaké mám problémy.“

„Upřímně řečeno jsem se vás přece zeptala,“ podotkla Helen. „A zatím jste mi pořád neřekla, jaké máte problémy.“

„Vlastně si ani moc nejsem jistá, čím to je,“ přiznala Julia. „Obecně nejsem – zrovna veselá kopa. Prostě – taková povaha.“

Nepatrný krůček, nicméně tak daleko se zatím nedostala ani se svým marným terapeutem. Okamžitě pocítila potřebu ubrat, aby Helen neodradila.

„No a co vy?“ vyhrkla. „Povězte mi něco o – o sobě.“ Už vyšla ze cviku, vedla rozhovory výhradně s dítětem a nezvládala zahájení seznamovací dospělácké konverzace, aniž by působila nemístně zvědavě nebo nepřátelsky. Když se nedávno na večírku pokusila složit kompliment jedné z Markových kolegyň, nechtíc z ní vypadlo: „A to nosíte tenhle účes pořád?“

Nicméně Helen se nenechala rozhodit, samozřejmě popsala hlavní body svého života – nedávno odešla do penze, takže teď tráví dny v botanické zahradě, a její manžel Pete zas coby netradiční student Chicagské univerzity.

„Každý semestr chodí jen na jeden předmět, v podstatě to tak dělá, co ho znám. Snad se mu do příštího milénia podaří to naprosto nepraktické bakalářské studium antické poezie dokončit.“ Helen zamíchala v kelímku tající zmrzlinu. „Jeho životní styl není dvakrát lukrativní, na druhé straně je opravdu okouzlující, proto si ho nechávám.“

„No ne, a jak jste – s pěti dětmi? Myslím přežili?“