Erevis Cale

v nakladatelství FANTOM Print

Soumrak

Příchod noci

Půlnoční maska *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2004 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Terese Nielsen

Translation Jan Kovář

ISBN 978-80-7398-629-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-630-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

A vydali se vstříc příchodu noci.

Dlouho putovali divokými stezkami v chmurném světle…

– Algernon Charles Swinburne

Tristram z Lyonesse

Prolog
Cestovatel

Vhostym se chtěl před spuštěním poslední fáze svého plánu ještě jednou podívat. Připisoval tu touhu nostalgii, potřebě vidět věci tak, jak existovaly právě v tom okamžiku. Již brzy se totiž mělo všechno změnit.

Silou myšlenky pobídl projekci svého těla, kterou si sám vytvořil, aby vystoupala vzhůru. Potom rozšířil působnost iluzorního zástupce až k nejzazším mezím kouzla – na hranici oblohy Torilu, vysoko nad povrch, kde se modrá nebeská klenba pomalu měnila v pochmurnou temnotu vesmíru. Odtud se očima obrazu zadíval ven a do nekonečna. Prázdnota nebes před ním roztahovala obrovské, nekonečné čelisti jako nějaká gigantická bestie. V tom prostoru byl Vhostym svědkem nesmírnosti stvoření, dokonalé matematiky pohybu a bezvýznamnosti své vlastní existence.

On, jeden z nejmocnějších tvorů všech světů, se cítil bezvýznamně. Ten pocit ho pobavil, zejména proto, že to byla pravda. Dokonce i jeho velkolepý plán, jakkoliv byl smělý, vypadal tváří v tvář nekonečnému prostoru naprosto nepatrně.

Bezvýznamnost existence ho uklidňovala. V porovnání s nekonečností času a prostoru byla i nejmocnější stvoření nicotná.

Jeho výhledu dominovalo vzdálené, ale pořád ohromné slunce Torilu jako jedno z bezpočtu blýskajících se očí bestie. I když to z takové vzdálenosti neviděl, věděl, že ohnivá hvězda do temnoty neustále plive proudy ohně. I nejmenší z nich by zcela zničil dokonce i Mosazné město a všechny ifríty v něm. Kdyby se Vhostym na onu zářící kouli díval fyzickýma očima, světlo by ho oslepilo a spálilo mu kůži, až by byla stejně černá jako prázdnota před ním. Bolest by trvala jen několik trýznivých okamžiků a pak by z něj paprsky udělaly pouhou hromádku spáleného masa. Dokonce i mírné světlo hvězd způsobovalo jeho fyzickému tělu bolest, pokud nepřijal magická protiopatření – proto ta existence v podzemí. Pokračující nemoc jeho citlivost na sluneční světlo jen zhoršovala. Jako mladý githvyrik celá staletí hledal kouzlo, které by zmírnilo jeho mimořádnou citlivost na světlo, ale bez úspěchu. Nemohl změnit to, kým byl.

Ale mohl by změnit svět, alespoň dočasně.

Detaily jeho plánu mu procházely hlavou ve sledu kroků tak uspořádaném a logickém jako při řešení složité rovnice. Z rozsahu své ctižádosti cítil šok a potěšení dokonce i on sám. Ten plán však je možné provést, tím si byl jistý. Uskuteční jej.

Mohl samozřejmě zvolit i jiné, méně okázalé způsoby. S pomocí magie by na sebe prostě vzal podobu, které by sluneční světlo neublížilo. Mohl by se slunci postavit stejně jako teď, skrze oči projektovaného obrazu, a získat Plamennou korunu tímto způsobem. Jenže to by byly jen nicotné náhražky a ani jeden z těchto způsobů ho nemohl uspokojit. Až plán završí, uvidí korunu na vlastní oči a ucítí ji na kůži. Kvůli tomu potřebuje stanout na povrchu Torilu. Při tom pomyšlení ho zachvátila žádostivost, touha pocítit chlad nespoutaného větru na bledé pokožce své tváře.

Přestal snít a zaměřil se znovu na pozorování.

V nekonečnu za sluncem Torilu kroužily hlubinami vesmíru nespočetné planety a hvězdy. Vypadaly jako malinké jiskry světla tančící v nekonečné temnotě. Vhostym po nějakou dobu pozoroval jejich pohyb a v mysli ho automaticky převáděl do rovnic, jimž rozuměl jen on. Pozoroval několik vzdálených planet, sáhl do své nezměrné paměti pro údaje a odvodil hmotnost planet, jejich precesi, délku ročních období, a také odsluní a přísluní. Při tom cvičení se musel pousmát; rozpoznal v něm snahu učinit chaos s použitím matematiky předvídatelným. Taková snaha o uspořádání byla prokletím jeho vědomí, nepotlačitelnou touhou provádět toto marné cvičení donekonečna.

Bezpočet nebeských těles ho však stále ohromoval. Oku nezasvěcených se noční obloha pozorovaná z povrchu Torilu zřejmě jevila jako hotový oceán mihotajících se světel, jako by vesmír byl pytel plný hvězd. Vhostym věděl, že tomu tak není. Všechna nebeská tělesa dohromady plnila vesmírné vakuum asi tolik, jako ryby plní moře.

Vhostym věděl, že vesmír je jen prázdnota, vakuum naplněné smítky prachu a stvořeními, jež si nejsou vědoma vlastní bezvýznamnosti. Ironií bylo, že Vhostym mohl kvůli své nemoci všehomír pozorovat jen skrze projektovaný obraz, který byl sám o sobě pouhou představou a prázdnotou.

Brzy jej však uvidí vlastníma očima, už ne optikou své magie. Potom bude Plamenná koruna jeho a on bude mít všechno, po čem toužil.

Před dávnými věky, nedlouho po převratu, který jeho lid osvobodil od illithidských tyranů, smýšlel poněkud filozofičtěji. Tehdy s nadějí přemítal nad tím, jak by jediné stvoření mohlo nesmírnou rozlehlost vesmíru změnit k lepšímu. Zpočátku si myslel, že odpovědí je neustále rostoucí moc. Jenže jak jeho moc rostla – a vzrostla tak, že mu téměř nebylo rovno – rostlo i jeho porozumění. Nakonec si uvědomil, že pokoušet se změnit vesmír může jen blázen. Je prostě příliš velký, náhodný a necitelný. Vhostym pochopil, že je sám jen zrnkem prachu stejně jako všichni a všechno ostatní.

Zjistil, že život nemá žádný přesahující význam, žádný velkolepý smysl. Dokonce ani ten jeho. Existují jen vjemy, prožitky a subjektivita. Toto uvědomění, které bylo ekvivalentem zjevení božstva náboženskému fanatikovi, ho zbavilo morálních okovů, do kterých sám sebe uvrhl. V okamžiku náhlého procitnutí si uvědomil, že morálka je jen výtvor člověka – stejně jako třeba kamenný golem. Náhle a s ohromením pochopil, že charakterizovat činy jako dobré nebo špatné je absurdní. Povznesl se nad dobro a zlo. Věci prostě jsou takové, jaké jsou. Když někdo něco chce udělat a má tu možnost, pak by to udělat měl. Ale žádné jiné měl by neexistuje. Žádný objektivní standard.

Tento princip pak formoval jeho další existenci.

Pohlédl přes své „nohy“ na otáčející se planetu dole. Velká koule Abeir-Torilu se točila nebesy – vířící zeleno-modro-hnědý drahokam tu a tam pocukrovaný závojem bílých mraků. I on byl svým způsobem úžasný, nádherné kolečko v hodinovém stroji vesmíru. Pravda, Vhostym by mohl jeho symetrii vylepšit tím, že by na něm srovnal se zemí nějaké pohoří nebo vysušil moře, ale povrch jeho adoptovaného světa byl i tak nádherný.

Povrch. Jen pouhé pomyšlení na něj ho rozlítostnilo. Ve své vlastní podobě na něj vstoupil jen jednou, jako velice mladý gith, a pouze na několik okamžiků. Ale během té jediné návštěvy poprvé uviděl Plamennou korunu, a to do jeho mysli vložilo jistý nápad. Stvoří si korunu sám, a s ní bude moci kráčet po povrchu Faerûnu, jak dlouho bude chtít.

Pohlédl vzhůru a doprava, na stříbrnou kouli Selûny, vyčnívající za horizontem Torilu, a na roj jejích slz. Vhostym věděl, že až jeho plán začne nabývat konkrétnějších obrysů, měsíční bohyně nebude mít radost. A nadšený nebude ani Cyrik, Šílený bůh.

Pomyšlení na to, jaké ohromení mezi bohy brzy způsobí, Vhostyma potěšilo. Jinak mu to ale samozřejmě bylo úplně jedno. Hněv bohů pro něj znamenal stejně málo jako smrtelnost lidského rodu. Bohové byli jen o něco málo víc než nesmrtelní lidé a poháněly je tytéž banální instinkty a touhy jako smrtelníky. Vhostym dobře věděl, že dosáhnout nesmrtelnosti je snadné. Mnohem složitější bylo žít smysluplný život.

Vhostym pozoroval, jak Selûna vystoupala nad Toril, a uvědomil si, že přišel čas začít. Přesto stále váhal, balancoval na hranici prázdnoty. Objekt své touhy měl na dosah a pociťoval zvláštní uspokojení v prodlužování doby, po kterou mu je upřen. Znal důvod – naplnění jeho plánu představovalo hranici, demarkační čáru oddělující předtím a potom. Ještě okamžik si chtěl užívat předtím a zachytit je ve své mysli jako portrét.

Znovu pohlédl dolů na Toril, na široký obrys Faerûnu, a poté našel Vnitřní moře. Měl dojem, že tam, pod nadýchanými oblaky, vidí ostrov, který měl hostit ohnisko největšího kouzla, jaké kdy seslal.

Věděl, že zemřou tisíce. Možná desetitisíce.

Tak ať, pomyslel si.

Toto je jeho vůle, a proto se tak stane. S tím se rozhodl, že je načase překročit hranici a začít s potom. Předtím už ho nudilo.

Myšlenkou rozpustil projektovaný obraz a vrátil vědomí do vlastního těla. Vesmír okamžitě zmizel a jeho zahalila temnota. Jako vždy mu chvíli trvalo, než překonal fyzickou i mentální ztuhlost způsobenou projekčním kouzlem. Seděl se zkříženýma nohama na plyšovém koberečku. Měl pocit, že jeho tělo je v porovnání s duší toužící po vzletu příliš tuhé a nemotorné. Představoval si, že podobnou lehkost pocítí, jakmile znovu vstoupí na povrch Torilu, až bude vlastnit Plamennou korunu a pohlédne k obloze vlastníma očima.

Nadechl se tak zhluboka, jak mu to slábnoucí plíce dovolily, a otevřel oči. Temnota jeho kavernálního prostoru výrazně kontrastovala se světlem vesmíru venku, ale on i tak viděl jasně. Jeho zrak pronikal zároveň několika spektry a sférami, ale jeho svatyně s hladkými kamennými stěnami vypadala ve všech z nich stejně – nevýrazně. Už dávno ho začalo unavovat žít v podzemí. Před dlouhými věky si zabral část faerûnských Temných říší a vytvořil si v nich vlastní kavernální prostor, který byl součástí Faerûnu, a přece od něj byl oddělený. S každou dekádou se tam však cítil víc a víc jako ve vězení, stejně jako ve svém těle.

Kolem hlavy mu obíhaly magické drahokamy, které se točily ve vzdálenosti několika dlaní. Právě v pozorování těchto drahokamů získal inspiraci pro svůj plán. V tomto okamžiku ho však jejich neustálé hučení poněkud rozčilovalo. V rozích čtvercové meditační místnosti se vznášely měňavé světelné koule, které prostor ozařovaly matným zeleným světlem, o řád slabším než světlo hvězd a pro většinu tvorů téměř nezachytitelným.

Nabral síly, narovnal nohy a začal se zvedat. Tělo měl slabší než obvykle. Kosti ho jako vždycky nesnesitelně bolely, jakmile je zatížil.

Odmítal se poddat ničivé nemoci, jež mu plenila kosti až do morku, a přiměl se vstát bez pomoci kouzel. Toto malé vítězství mu přineslo uspokojení. S pomocí magie držel věk i nemoc na uzdě již celá staletí. Jenže čas je nemilosrdný protivník, a dokonce ani Vhostymova nejsilnější magie na něj s postupujícími lety nestačila. Uvažoval samozřejmě o tom, že by se stal kostějem, ale nakonec tu myšlenku zavrhl. Dokonce i ve svém vysokém věku měl příliš rád tělesné slasti, i když v posledních letech bylo potěšení málo. Smyslová prázdnota nemrtvých nebyla nic pro něj.

A kromě toho během těch deseti tisíc let prožil naplněný život. Teď už mu zbývalo učinit jediné. Jakmile svého cíle dosáhne, bude hotov. Teď, když má v držení Tkanivový čep, se mu to podaří.

Pozvedl ruku, aby seslal kouzlo, ale zarazil se dřív, než vyslovil mystická slova. Na okamžik zíral na nataženou ruku. Ten pohled ho poněkud znepokojil – kůže bílá jako kost, tenká jako pergamen, plná tmavých stařeckých skvrn a pokrytá sítí černých žilek. Téměř průhledná kůže mu prsty a ruku obepínala tak pevně, že bylo možné rozeznat jednotlivé kosti.

Už teď vypadám skoro jako kostěj, pomyslel si se stopou smutku.

Žil příliš dlouho a strávil příliš mnoho času v podzemí. Ten druhý problém se již brzy vyřeší. A první… no, čas si ho v tu správnou dobu vyžádá.

Překonal nával melancholie a sám sebe pokáral za to, že si povolil takovou slabost. S přehnanou důstojností si urovnal šedé magické roucho a trochu se sebral. Nedovolí, aby ho slaadové viděli vyvedeného z míry. Považoval je za své děti, a ty by otce neměly spatřit rozrušeného.

Když před mnoha dekádami potřeboval oddané služebníky, aby mu pomohli vykonat záměr, který rozpracoval už tehdy, vyzvedl slaadí vajíčka z jejich rodného světa jménem Limbo. Poté zárodky ve vajíčcích s pomocí magie změnil. Vložil do jejich ještě nevyvinutých těl surovou podstatu magie. Když se vylíhli, živil je jako otec a odchoval je na potravě ze zředěné syrové magie a mozků inteligentních bytostí. Na tom druhém si ještě dnes rádi pochutnali a tomu prvnímu dokonale rozuměli.

Jako stvoření chaosu reagoval každý ze snůšky na proces jinak. Vhostym byl na jejich odlišné osobnosti náležitě otcovsky hrdý. Azriim je inteligentní, ale svéhlavý syn; Dolgan je neuvěřitelně silný a oddaný, ale poněkud hloupý; Serrin je rychlý a nelítostný, a Elura je…

Elura je mrtvá, připomněl si beze smutku. Kdyby mu ostatní ze snůšky dokázali přinést její tělo, možná by ji oživil. Jenže s pomocí magického sledování odhalili, že kněz Masky a jeho společníci spálili Eluru na popel. Jistým způsobem ji postrádal. Nazval by ji asi nejdobrodružnější z celé snůšky. Nacházela potěšení v mužích mnoha živočišných druhů, včetně samotného Vhostyma, už před staletími…

Bez dalšího zbytečného sentimentu ji vytěsnil z mysli.

Proces, kterému slaady podrobil ještě před jejich narozením, je nakonec změnil v něco víc než obyčejné slaady. Jejich magické schopnosti byly v různém rozsahu vylepšeny. Navzdory odlišnosti od ostatních příslušníků jejich druhu se však biologické dědictví stále projevovalo velmi silně. Každý z nich pociťoval velkou potřebu změnit se ze současné formy zeleného slaada, která představovala jakousi housenku, do mocnější šedé podoby, která by v tomto přirovnání představovala motýla. K tomu bylo potřeba obrovského množství mystické energie, směsi magie, známé pouze Vhostymovi a několika málo dalším. Vhostym po naplnění plánu synům tuto přeměnu dopřeje jako odměnu za to, že už mu slouží tolik let a že získali Tkanivový čep.

Kdyby to bylo možné, vzal by si Tkanivový čep sám. Jenže dokonce ani jeho moc nemohla proniknout do Shařina Chrámu stínů. To mohl udělat pouze adept stínů. A tak jeho snůška zmanipulovala stínového mága Vraggena k tomu, aby jim zajistil vstup do chrámu. Trvalo měsíce plán zrealizovat, ale nakonec uspěli a nyní bylo na čase pokročit dál.

Pronesl mocné slovo a podržel otevřenou dlaň před jednou z prázdných stěn svatyně. Magie proměnila prostor. Kámen se zachvěl, zmizel a nahradil jej otvor ve tvaru dveří. Vhostym se vznesl na několik dlaní nad hladkou podlahu – aby zmenšil zátěž na tělo – a proplul otvorem. Jakmile se dostal skrz, otvor se za ním zavřel.

Společenská místnost za dveřmi ostře kontrastovala se strohou svatyní. Byla plná luxusu – hromad hedvábí, měkkých polštářů a kožešin na divanech i pohovkách z různých světů. Když byl ještě mladý a vyhledával vzrušení v mlhavce, silném alkoholu a tělesných rozkoších, zdály se mu takové věci důležité. Teď už ne. Teď už pro něj mělo význam jediné.

Ze stovek komnat a pokojů, z nichž se v plástvovité struktuře skládal jeho kavernální prostor v Temných říších, jedině v této místnosti povolil podobný zmatek. Chaos ve výzdobě a dekadence vybavení slaady přitahovaly. Byla to jejich oblíbená místnost.

Čekali tam na něj Dolgan s Azriimem.

Azriim seděl na divanu na vzdálenějším konci místnosti v podobě stylově oblečeného půldrowa. Vhostymovi se zdálo, že tuto podobu má jeho syn raději než vlastní – v humanoidním těle si možná lépe vychutnával všechny možné prožitky a vjemy. A Azriim vždycky dělal to, co si užíval. To Vhostym na synovi obdivoval. Ze všech čtyř slaadů v snůšce se mu Azriim podobal asi nejvíc.

Když Azriim Vhostyma spatřil, vstal a uklonil se, i když to bylo váhavé gesto hrdého slaada.

„Cestovateli,“ pronesl.

Vhostym se usmál. Azriim mu nikdy neříkal „otče“ nebo „pane“, vždycky jen „Cestovateli“. Bylo to v pořádku. Vhostym jeho nezávislost respektoval.

Na podlaze vedle Azriima se ve své přirozené podobě krčil Dolgan – mohutné dvounohé stvoření podobné žábě, se zelenou kožnatou pokožkou a tlamou plnou tesáků. Z ran na svalnatém předloktí, které si sám způsobil, mu crčela černá krev. Jeho nejhloupější syn byl posedlý bolestí – rád ji způsoboval jiným i sobě. Fakt, že se slaadům rychle hojily rány, tuto posedlost ještě podporoval. I v této chvíli se Dolganovy rány měnily v jizvy.

„Pane,“ zakvákal ohromný slaad a padl k zemi.

Vhostym na největšího syna netrpělivě pohlédl a odpověděl: „Vstaň, Dolgane. Jsi můj syn, ne otrok.“

Vhostym měl dojem, že zahlédl, jak se Azriim po těch slovech ušklíbl.

Dolgan se vyhrabal na nohy a drápy přitom skřípal o kamennou podlahu. „Ano, otče.“

Lehce a rychle, aby syny neponížil, rozšířil Vhostym svůj mentální dosah až do jejich mozků a zběžně prošel jejich myšlenky. Našel nedočkavost a dychtivost. Azriim to řekl i nahlas: „Studoval jsi Tkanivový čep celé dny, Cestovateli, a teď jsi strávil další den ve svatyni.“

Bylo to tak dlouho? Vhostym měl dojem, že mezi hvězdami strávil nanejvýš několik hodin. Zvláštní. Ani tak ale Azriimův tón neschvaloval. Jeho synové si k němu dovolovali to, čeho by se odvážil málokdo ve všehomíru.

„Konstatuješ to, co je zjevné, Azriime. A tvůj tón hraničí s drzostí.“

Aby slovům dodal na důrazu, vstoupil do Azriimovy mysli a podráždil čivy bolesti v slaadově mozku. Azriim ztuhl a vycenil dokonalé zuby.

Dolgan se při pohledu na bratrovu bolest zazubil.

Pak Vhostym nejoblíbenějšího syna propustil.

Azriim se na Dolgana zamračil, potom obrátil pohled různobarevných očí na Vhostyma a uctivějším tónem dodal: „Chtěl jsem jen říct, že jsme připraveni na další fázi.“

Dolgan si zaryl drápy do dlaní a řekl: „Nejdřív nám ale otec musí říct, jaká ta další fáze je.“

Vhostym odvětil: „Přesně o to bratrovi jde, Dolgane.“ Pohlédl na Azriima. „Chceš začít s další fází, protože dychtíš po proměně? Je tvá touha tak silná?“

„Teď zase konstatuješ zjevné ty,“ odpověděl Azriim a nakvašeně přimhouřil oči – jedno modré a druhé hnědé.

Vhostym se chvíli rozmýšlel, že by Azriimovi způsobil zase bolest, ale nakonec to zamítl. Místo toho se rozhodl pro velkomyslnost a blahosklonně se na syna usmál.

„Ano, protože vám tak chci udělit lekci.“

Azriim o půl kroku couvl – bezpochyby čekal další bolest – a zeptal se: „Lekci?“

Zmátlo to i Dolgana, dokonce natolik, že si přestal způsobovat tržné rány na paži.

Vhostym mávl rukou, pronesl mocné slovo a v dlani se mu objevil pohár dvě stě let starého halrujského vína.

„Sednout,“ pronesl takovým tónem, jaký se neodvažovali neuposlechnout ani slaadové. Oba se sesunuli na podlahu. Vhostym proletěl mezi nimi a usadil se na polštářích divanu. Nespouštěli z něj pohled. Vhostym usrkl víno a povzdechl si – mělo plnou chuť, a přitom bylo kouzelně jemné jako samet, na kterém se usadil.

„Těší mě, že jste uspěli a získali Tkanivový čep. Často se však více poučíme ze selhání než z úspěchu.“

Slaadové na něj tázavě hleděli.

„Knězi Masky se nepodařilo zabránit vám v tom, abyste Tkanivový čep získali. Selhal. Nebo ne?“

Oba přikývli, i když Azriim se zamračil a rukou si bezděčně sáhl na břicho, kde ho kněz Pána stínů zranil.

„Z jeho selhání se můžeme poučit,“ řekl Vhostym. „Charakterizuj ho.“

Dolgan vypadal zmateně. Podíval se z Azriima na Vhostyma a znovu na Azriima. Zmatek způsobil, že si ještě víc rozdrásal maso na dlani.

„Co tím myslíš, ‚charakterizuj ho‘?“ zeptal se Azriim.

Vhostym se usmál. Takovou debatu se syny si užíval, cítil se při tom patřičně otcovsky.

„Ty, Azriime, jsi pečlivý. Ty, Dolgane, jsi brutální. Serrin je nelítostný. To je charakteristika každého z vás. Chápete?“

Azriim přikývl.

„Výborně. Teď charakterizuj toho kněze, který zabil vaši sestru, málem zabil Dolgana, a dokonce se mu podařilo zranit i tebe.“

To zranilo Azriimovu hrdost – přesně jak Vhostym zamýšlel.

„Tohle je směšné,“ prohlásil Azriim rozzlobeně. „Ten kněz je mrtvý.“

„Utopil se,“ dodal Dolgan.

„Možná,“ připustil Vhostym. „Ale i tak ho charakterizujte.“

Azriim se svou typickou tvrdohlavostí odmítl odpovědět. Založil si ruce na prsou a odvrátil pohled. Vhostym stěží zadržoval úsměv. Slaadi, kteří se mimo jeho dohled chovali jako silní, zkušení zabijáci, se v jeho přítomnosti uchylovali k dětinskosti. Zřejmě se tak chovají všechny myslící bytosti.

„Jen do toho, Azriime,“ pobídl ho. „Charakterizuj ho.“

„Neústupný,“ vyhrkl Dolgan.

Vhostym se na Dolgana s překvapením souhlasně usmál a slaad se rozzářil. Možná že Dolgan nakonec není tak hloupý.

„Výborně, Dolgane,“ řekl Vhostym. „Neústupnost je podivuhodná vlastnost. Ale moc mu to neprospělo, že? Jak poznamenal Azriim, nejspíš je mrtvý.“

„Je mrtvý,“ ozval se Azriim.

Dolgan na ně dál bez hnutí civěl.

„A teď,“ pokračoval v lekci Vhostym, „charakterizujte adepta stínů, kterého jste zmanipulovali k tomu, aby vám otevřel Chrám stínů.“

Než stačil Dolgan odpovědět, Azriim se významně zadíval na Vhostyma a prohlásil: „Arogantní.“

Vhostym se rozhodl, že bude ignorovat, co tím chtěl Azriim naznačit, a řekl: „Velmi dobře. Zamyslete se nad tím. Neústupnost v menší míře je odhodlání. Arogance v menší míře je sebedůvěra. Je tedy třeba se z toho poučit. Když cokoliv doženete příliš daleko, vede to k sebedestrukci a selhání.“ Tvrdě se zadíval na Azriima. „To platí i pro netrpělivost a pýchu.“

Azriim pochopil a sklopil různobarevné oči k podlaze. Vhostym dosáhl svého a konečně přistoupil k tomu, aby synům dal, co chtěli.

„Pamatujte na to, až začne další fáze.“

Oba slaadové se na něj ostře zadívali.

„Začíná to?“ vydechl Azriim. „Plamenná koruna?“

Vhostym se jemně usmál. Azriim nechápal povahu koruny, jen to, že ji otec už dlouho touží získat, a jakmile se mu to podaří, přemění Azriima na šedého slaada a dá mu svobodu.

Vhostym se napil vína a řekl: „Azriime, tato fáze začala už dávno. Nyní se blíží ke konci.“

S pomocí kouzla pozoroval Vhostym vesmír naposledy. Teď, když rozluštil záhadu Tkanivového čepu, mohl uvést poslední části plánu do pohybu.

„A potom?“ zeptal se Azriim.

Dolgan se s vyvalenýma očima naklonil kupředu a zabořil si drápy do kůže.

Vhostym na syny souhlasně pohlédl a odpověděl: „Poté, mí synové, dostanete to, co jsem vám slíbil: proměnu v šedé slaady a svobodu žít si vlastní životy.“

Dolgan, neschopný udržet vzrušení na uzdě, prudce vyskočil na nohy. Krví z ruky postříkal koberec kolem sebe. Azriim se Vhostymovi zadíval do očí, jako by se v nich snažil odhalit lež. Žádná tam samozřejmě k odhalení nebyla. Vhostym slovo dodrží.

Azriim se zeptal: „Ale ani tak nám neřekneš, co Plamenná koruna je, ani nám ji nepopíšeš?“

„Až nastane vhodný čas,“ řekl Vhostym. Vyslal vědomí na obhlídku mnoha dutinami a místnostmi své říše, dokud nenašel Serrina. Ten právě cvičil své dovednosti se zbraněmi zabíjením démonů, které Vhostym držel kvůli výzkumu a materiálu na tvorbu kouzel.

„Serrin je v kotci pro barbazuy. Dojděte pro něj a všichni přijďte do komnaty Tkanivového čepu. Jedno ze semen už je zralé. Vysvětlím vám, co po vás budu chtít dál.“

Kapitola 1
Břeh věčnosti

Caleovi se hlavou honily temné vědomosti. Žilami mu proudila zlá moc. Nedokázal to tak docela vyjádřit rozumově, ale prostě to věděl. Tělo měl ztuhlé a necitlivé, jako by byl ponořený v ledové vodě. Slyšel, ale jen matně, jakoby z velké dálky. Cítil se otupělý; myšlenky se mu vlekly pomalu a líně jako dehet.

S velkou námahou se probíjel pavučinami své mysli. Přitom mu v paměti vyvstaly vzpomínky na přeměnu z člověka na přízrak. Vybavil si stínová chapadla pulzující mocí, která se mu zaryla pod kůži, naplnila ho temnotou a ukradla mu lidskost. Stačil vzpomínku vytlačit z mysli dřív, než se mohl rozkřičet. Zhluboka se nadechl a natáhl do sebe vlhký vzduch plný pachu organického rozkladu. Byl cítit jako stoka. Caleovi bylo jasné, že je v bažině, a navíc v bažině, která páchla jako kostnice. Zemřelo tu mnoho věcí; a mnoho dalších ještě zemře.

Nedaleko bylo slyšet bzučení a cvrkot hmyzu. Zvuk mu byl vzdáleně povědomý, ale jeho rytmus byl poněkud cizí.

„Co je to za vodu?“ ozval se hlas. Byl to Jak a promluvil někde nedaleko.

Cáknutí vody.

Zvuk půlčíkova hlasu Caleovi pomohl vydat se správným směrem a vyšplhat posledních pár kroků z temnoty. Věci se trochu vyjasnily.

Rozhodně nebyl nikde v blízkosti Temného jezera. Ležel na zádech v ledovém bahně, přikrytý něčím, co mohla být hrubá deka nebo taky rubáš. Nic neviděl, protože oči měl zavřené a víčka slepená. Buď to bylo bahno, nebo krev. Pro tu chvíli se je nepokoušel otevřít. Nechtěl vidět to, co se domníval, že by spatřil. Nechtěl vědět to, co jeho mysl stejně už dávno věděla.

Nejsem člověk, pomyslel si a obvinění ho zasáhlo jako rána kladivem. Ta prostá pravda v něm zanechala jen prázdnotu. Pomyslel na Tazi.

Co by řekla, kdyby mě teď viděla?

Někde po pravé straně Jakovi odpověděl Rozklan. Calea samotného to překvapilo, ale i hlas nájemného vraha ho trochu uklidnil.

„Je to stejná voda jako všude jinde, Čipero. Je jenom… tmavší.“

Napravo od Calea se ozvalo zaskřípání kůže; Rozklan se pohnul.

„Je hustá jako javorový sirup naší mámy,“ řekl na to Jak.

Další cákání.

Jak dlouho už jsme tady? podivil se Cale.

„Co je tohle za místo?“ ozval se další hlas. „Kde to jsme? Poslední, co si pamatuju, je, že jsme se dívali, jak na nás padá jezero. Myslel jsem, že jsme mrtví.“

Caleovi chvíli trvalo, než si mluvčího zařadil – Magadon. Psionik a průvodce z Hvězdohávu. Cale si však vůbec nepamatoval, že by na ně padalo Temné jezero.

„Kolikrát se na to ještě zeptáš?“ ozval se Rozklan napjatě. „Ty jsi tady zatracenej průvodce, Magu. Ty nám řekni, kde jsme.“

Na to Magadon neřekl nic, i když Cale slyšel, jak se brodí vodou.

Cale věděl, kde jsou – alespoň si myslel, že to ví – a taky měl dojem, že ví, jak se tam dostali.

Tichým hlasem se ozval Jak: „Myslíte, že je to tak? Jsme… mrtví?“

Rozklan se zasmál. Cale si dokázal představit jeho posměšný úšklebek. Dokázal si ale představit i upřený zamračený pohled, jímž ho Jak na oplátku obdařil.

„Strč si ten úšklebek někam,“ vyštěkl půlčík, zatímco se brodil vodou, aby se k Rozklanovi dostal blíž. Z jeho hlasu kapal jed. „Ale máš pravdu. Protože kdybychom byli mrtví, neskončili bychom ty a já na stejném místě, že ne?“

Rozklan se temně uchechtl a odvětil: „Pochvu na meč bych na to nevsadil, Čipero. Možná že než tohle všechno skončí, budeš si myslet něco jinýho.“

Než tohle všechno skončí. Cale ani nevěděl, co to „tohle“ vlastně je. Slaadové přestrojení za lidi zavraždili svého zdánlivého pána, adepta stínů jménem Vraggen, a ze záhadné svatyně zvané Chrám stínů sebrali mladý výhonek magického stromu – Tkanivový čep. Těsně předtím, než slaadové unikli, jeden z nich, Azriim, zmínil někoho, koho nazýval Cestovatelem. Ten byl pravděpodobně jejich skutečným pánem. Víc toho Cale nevěděl a mysl měl příliš zamlženou na to, aby mohl promyslet, co to všechno znamená.

„Zeď bezbožníků,“ řekl Jak, zatímco se pořád blížil k Rozklanovi. „To je to nejlepší, v co můžeš doufat, zente. Ale já si myslím, že tvůj posmrtný život bude ještě horší. Mnohem horší.“

„Já bych to ani jinak nechtěl,“ odpověděl Rozklan a Cale uslyšel zaskřípat jeho koženou zbroj.

Jak si významně odkašlal a ztichl. Napětí by se dalo krájet.

„Aspoň rostliny tu vypadají povědomě,“ ozval se Magadon v zjevném pokusu zmírnit napětí. „Ale jsou trochu jiné. Tady. Podívejte na tuhle bahenní květinu… silnější kořeny a tenčí stonek a listy. I obloha je jiná. Co je u všehomíra tohle za místo?“ zeptal se znovu.

Na to si Cale z víček otřel to, čím je měl zalepená – bahno – otevřel oči a pohlédl nahoru na černočernou bezhvězdnou oblohu. Černé pozadí bylo poseté shluky nízko visících, popelavých mraků, osvícených matným, nažloutlým světlem, které jako by nevycházelo ze žádného zdroje.

„Je to Sféra stínu,“ oznámil jim.

Na okamžik bylo ticho a pak Jak vykřikl: „Cale! Ty jsi vzhůru!“

Půlčík se mělkým jezírkem procákal až k němu. Poklekl a pomohl příteli do sedu. Calea bolely svaly, jako by mu do nich někdo tloukl válečným kladivem.

„Šejdířovy prsty,“ vydechl Jak. „Jsi studený jako Bešabino srdce.“ Křiknul přes rameno na Rozklana: „Přines další deku, zente!“

Když se Cale na Jaka usmál, půlčík vytřeštil oči a couvl tak rychle, že upadl na záda. Ruka mu vystřelila k ústům.

„Páni… Cale.“

Rozklan přistoupil blíž, aby se podíval. Na žádost o deku úplně zapomněl a jediné oko upřel na Caleův obličej.

„U temna,“ zaklel.

Magadon, který stál po kotníky ve vodě a v ruce držel šedivou květinu, se na Calea zvídavě zadíval.

„Jsi v pořádku, Erevisi?“ zeptal se ho.

„Jsem,“ odpověděl Cale, i když se cítil trochu nesvůj z toho, jak na něj zírali.

Jenže se proměnil a věděl, jak asi teď vypadá. Zvedl paži a podíval se na ruku, kterou mu ukousla slaadí samice. Od zápěstí by měl mít jen pahýl, ale transformace končetinu nějak zregenerovala. Protáhl si prsty. Měl pocit, že jsou normální, ale jeho kdysi bledá kůže teď byla tmavě snědá a na nové ruce ještě tmavší. Z prstů a pórů se mu co chvíli valily proužky stínů. Byl v nich celý zahalený. Když se temnoty dotkl normální rukou, kladla mu mírný odpor.

„Jsi jimi úplně pokrytý,“ řekl Jak tiše.

Rozklan si podřepl a bedlivě studoval Caleovu tvář. „Od chvíle, co jsme se sem dostali, ses změnil ještě víc,“ prohlásil. „Co se ti stalo?“ Znělo to spíš jako obvinění než otázka.

Cale nevěděl, jak by na to odpověděl.

„Tvoje oči,“ ozval se Magadon. „Bělmo zčernalo. Panenky máš žluté. V tomhle šeru svítí. Vidím je až odsud.“

Caleovi se podařilo přikývnout. Změna v očích vysvětlovala, jak to, že navzdory temnotě okolí vidí na dostřel luku daleko. Vlastně když se mu vyjasnilo v hlavě, uvědomil si, že se mu zostřily všechny smysly. Slyšel Rozklana dýchat na deset kroků, cítil jemně štiplavou organickou chuť ve vzduchu a taky jinak nezachytitelné chomáčky síry stoupající z nedalekého bublajícího jezírka.

Nejsem člověk.

Ta slova mu nezvána vyvstala vzadu v mysli.

Jsem stvoření stínů.

Odstrčil ta slova stranou.

„Co se stalo, stalo se,“ řekl a významně se zadíval na Rozklana. „Pořád jsem to já.“

Dokonce i jeho vlastním uším to znělo jako lež. Vstal a narovnal se. I Jak se postavil a neustále na něj zíral.

Rozklan vstal rovněž, pochybovačně se na Calea zadíval a zeptal se: „Vážně?“ Přitom se nevědomky dotkl onyxového disku na krku. Z toho gesta Cale poznal, na co asi Rozklan myslí. Jestli Caleovu proměnu způsobil Pán stínů, jejich společné božstvo. Pokud by tomu tak bylo, Rozklan by se na proměnu zřejmě díval jako na božský dar a žárlil by.

„To nebyl on,“ řekl Cale a kývl k Rozklanovu disku.

Nájemný vrah od symbolu stáhl ruku.

Cale pokračoval: „A nechtěl bys to, ani kdyby to bylo jeho dílo.“

Zdálo se, že Rozklan nad tím chvíli uvažuje, a pak změnil téma.

„Takže jsi přízrak. A sem jsi nás přenesl ty?“

Cale přikývl a řekl: „Myslím si to.“

„Myslíš si to?“ zeptal se Rozklan napjatě. „Můžeš nás odtud zase dostat?“

Cale pomalu zavrtěl hlavou a všichni jeho společníci viditelně poklesli na duchu. Dokonce ani se všemi novými vědomostmi, které mu vířily mozkem, nevěděl, jak a zda vůbec by je mohl vrátit zpátky do Faerûnu. Ať už je sem z Chrámu přenesl jakkoli, udělal to nevědomky, intuitivně. Ani si na to nevzpomínal.

„Co teleportační žezla?“ zeptal se Cale.

Rozklan slaadům sebral dvě kouzelná teleportační žezla.

Jak s Magadonem ožili, ale Rozklan se jen drsně zasmál; Cale měl dojem, že to bylo poněkud nucené.

„To bylo to první, co jsem vyzkoušel. Rozpadla se mi v rukou na prach,“ řekl nájemný vrah a odvrátil se od nich. Jak zase sklesl. Magadon, klidný jako vždy, se vrátil ke svému studiu místního rostlinstva.

Zavládlo ticho. Těžce na ně dopadlo vědomí, že jsou v pasti, alespoň na nějaký čas.

Magadon se svými psionickými schopnostmi musel jejich myšlenky vycítit.

„Lepší tady než být utopený,“ poznamenal nezaujatě a dál zkoumal bahenní rostliny.

Na to nikdo nic nenamítal.

Cale pohlédl na Jaka. Ten jeho pohled vydržel jen chvíli a pak se mu na tváři objevil provinilý výraz. Vypadalo to, že se možná rozpláče. Cale chápal proč. Poklekl před Jaka, položil mu ruku na rameno a promluvil lujrenštinou, půlčíkovou rodnou řečí.

„Byla to má volba, mrňousi,“ řekl Cale. „Udělal bych to znova.“

Jak odvrátil pohled, oči zalité slzami, ale podařilo se mu přikývnout. Po chvíli pohlédl zpět na Calea a řekl: „Já bych to pro tebe udělal taky, Cale. Víš to, že ano?“

Cale se jemně usmál a odpověděl: „ Samozřejmě. Proto jsem neváhal. “

Poplácal Jaka po rameni, čímž na jeho tváři vyloudil slabý úsměv, a postavil se. Otočil se kolem dokola a poprvé se pořádně rozhlédl po Sféře stínu.

Bezhvězdná a bezměsíčná obloha přikrývala pochmurnou krajinu. Převažovaly odstíny šedé a černé, jako by celá země byla pokrytá popelem. Dokonce i Jakovy obvykle zářivě rudé vlasy měly barvu rzi. Vzduch byl plný stínů. Cale znal deset nebo možná i více synonym pro „temnotu“ v devíti různých jazycích, ale žádné z nich přesně nevystihovalo tísnivé, skličující příšeří toho místa.

Močál, ve kterém stáli, se rozbíhal do všech stran, kam až Cale dohlédl. Krajina byla posetá kouřícími jezírky stojaté vody a bahna. Na jejich okrajích rostlo rákosí a shluky stromů ne nepodobných faerûnským cypřišům. Na vodní hladině plul bezpočet matně šedých květin. Nad stromy přelétala hejna ptáků, nebo možná netopýrů, soudě podle krouživých a trhavých pohybů. Vzduch se hemžil černými mouchami o velikosti mince.

„Pořád se mění,“ řekl Magadon.

Cale na průvodce pohlédl, jeho černé oči se setkaly s Magadonovýma bílýma, a zeptal se: „Co?“

„Krajina,“ odpověděl Magadon. „Mění se.“

Cale nedokázal skrýt překvapení. „Jak to myslíš?“

„Toho jsem si nevšiml,“ řekl Jak a rozhlédl se po bažině. Dokonce i Rozklan vypadal překvapeně.

Magadon přikývl, jako by takovou odpověď očekával, a řekl: „Jsou to jen nepatrné změny.“ Ukázal na nedaleké cypřiše. „Tamty stromy byly včera – nebo kdy jsme se sem dostali – co by kamenem dohodil.“

„U temna,“ zaklel Jak s vyvalenýma očima. Zíral na půdu pod nohama, jako by ho mohla každým okamžikem spolknout. „Co je tohle za místo?“

„Proč jsi to neřekl předtím, Magu?“ zeptal se Rozklan.

Průvodce pokrčil rameny a malinko si ukousl z rostliny, kterou držel v ruce. Téměř okamžitě ji zase vyplivl.

„Nebylo co říkat,“ odpověděl nakonec. „Nemůžeme to zastavit a nemohli jsme se nikam hnout, dokud byl Erevis v bezvědomí.“

Cale se na Magadona zadíval s novým uznáním. Ten muž si všímal detailů. To se Caleovi líbilo. Jenže i Cale si všímal detailů a zarazilo ho to, co průvodce řekl úplně nakonec.

„Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“ zeptal se.

Magadon opět pokrčil rameny a odpověděl: „Hodiny. Dny. Kdo to tady může určit? Vidím sotva na dvacet kroků. Nejsou tu hvězdy, a jestli tohle místo někdy vidí slunce, tak je Drasek Tormův řádový kněží.“

„Rozklan,“ opravil ho nepřítomně Rozklan.

Magadon se pousmál a pokračoval: „Viděli jsme pár zvířat, ale žádné z nich neznám, takže nemůžu určit běh času podle jejich aktivity. Nevíme prostě nic. Báli jsme se s tebou pohnout – zdál ses být na pokraji smrti – a tak jsme od chvíle, kdy jsme se sem dostali, zůstali tady.“

Zatímco to Cale vstřebával, rozhostilo se těžké ticho.

Jak začal přecházet kolem dokola a kopal do bahna.

„Ale teď už ses probudil,“ řekl. „A my se odtud musíme dostat.“ Vzal do ruky svůj svatý symbol a pohrál si s ním mezi prsty. „Zkoušel jsem magické sledování, ale nefunguje to. Šejdíř mě tady neslyší. Nebo mi nemůže odpovědět. Cítím se…“ Cale pochopil. Jak se cítil odtržený od svého boha. Půlčík opět začal přecházet sem a tam.

„Není to tu v pořádku,“ pravil. „Necítím se tu dobře.“ Přestal přecházet, jako by si náhle něco uvědomil. Pohlédl na Calea a zeptal se: „A ty?“

Cale rozpoznal skrytou otázku, ale místo odpovědi jen nejasně zabručel. I když se to zdálo zvláštní, Cale se po nějaké době cítil zase docela dobře. Ten pocit ho však moc neuklidnil. Znovu se zamyslel nad tím, co se z něj stalo a jak to, že mu může být příjemně na takovém bohy zapomenutém místě. Sáhl po vlastním svatém symbolu, ale pak si vzpomněl, že ho slaadka spolkla spolu s jeho rukou, a nemotorně položil ruku na jílec meče. Jeho meč; ten, ze kterého krvácely stíny. Zajímalo by ho, zda se s příchodem do Sféry stínu změnilo i tohle, ale potlačil touhu meč tasit.

„Je to prostě jen další místo,“ ozval se Rozklan, zdánlivě klidný jako okolní bezvětří. „Uklidni se, Čipero.“

Vypadalo to, že i nájemný vrah se tu cítí jako doma. Buď to, nebo znepokojení dobře skrýval.

„Klid, mrňousi,“ zopakoval Jakovi Cale, aby předešel dalšímu střetu mezi půlčíkem a Rozklanem. „Už jsme byli na horších místech. Nebo ne?“

Jak se na něj překvapeně zadíval a přikývl.

„Dostaneme se i odtud,“ pokračoval Cale. „Jen to možná zabere nějaký čas.“ Cale se podíval na Magadona a snažil se, aby jeho hlas zněl normálně. „Co takhle oheň?“

„To už jsme zkoušeli,“ odpověděl Magadon a kývl k hromádce větviček nedaleko Calea. „Dřevo je nasáklé bahnem. Nechce hořet. Snažili jsme se tě zahřát pokrývkami, ale…“

Cale mu skočil do řeči: „Tak aspoň světlo. Jaku, tvoji modrosvětelnou hůlku.“

Jak zavrtěl hlavou a řekl: „Není to k ničemu, Cale. Zkoušeli jsme to. Bylo to, jako bychom na ni hodili pytel.“

„Tohle místo požírá světlo,“ dodal Magadon.

Cale slyšel tón hlasů svých společníků, viděl jejich zasmušilé výrazy a uvědomil si, že šeď sféry už se jim začala zažírat do duší. Bylo zvláštní, že jeho to neovlivňovalo. Předpokládal, že to z něj dělá tvora temnoty.

„Vytáhni ji, mrňousi,“ řekl Jakovi. „Je to lepší než nic.“

Jak pokrčil rameny a vytáhl hůlku z vnitřní kapsy haleny. Vyslovil příkaz a špička se rozsvítila tlumeným modrým světlem, které okolní temnotu příliš neprosvětlilo.

„Poslouchejte,“ obrátil se Cale na všechny najednou. „Dostal jsem nás sem a dostanu nás zase zpátky. Jen potřebuju čas, abych přišel na to…“ abych přišel na to, kdo jsem, pomyslel si, „…jak to provést.“ Postupně se na každého z nich zadíval. „Dobře?“

Jak přikývl. Rozklan neřekl nic, jen si Calea měřil pohledem. Magadon si upravil batoh na zádech a prohlásil: „Dobře.“

„Tak, u Devíti pekel, pryč z téhle bažiny!“ řekl Cale.

Jak trochu ožil a Magadon se zazubil.

„Kudy?“ zeptal se Jak a zvedl hůlku nad hlavu, jako by tak mohlo světlo lépe proniknout přítmím. Nepodařilo se. „V žádném směru nevidím nic, co by stálo za to.“

Cale pohlédl na Magadona a řekl: „Ty jsi náš průvodce.“

Magadonovy světlé oči v šeru svítily. „Měl jsem vám napočítat víc než tři sta zlatých,“ řekl s úsměvem.

Cale mu z nějakého důvodu úsměv nedokázal oplatit. „Kudy, Magadone?“ zeptal se místo toho.

Magadon se chvíli soustředil a kolem hlavy se mu objevilo matné světlo. „Támhle je sever,“ řekl, když otevřel oči, a kývl za Calea. „Je to směr stejně dobrý jako každý jiný. Pojďte za mnou, a dokud nevyjdeme z bažiny, šlapejte jen tam, kam šlápnu já.“

Sebrali všechny svoje věci a Magadon vyrazil. Jeho dlouhé kroky ukrajovaly vzdálenost. Hodiny se dlouze vlekly. Magadon je více než jednou svedl z cesty, která končila v nějaké hluboké díře. Cale nepochyboval, že by je bažina bez psionického zálesáka všechny zabila.

Jak šli, Cale občas na hranici zorného pole zahlédl malá, nenápadná stvoření, která zjevně přitahovalo Jakovo světlo. Než se však na ně Cale stačil podívat přímo, vždycky zmizela do ukryté nory nebo brlohu. Místo toho zahlédl jen pokroucená těla, sukovité nohy a zdeformované hlavy. Cítil na sobě jejich oči. V šeru za nimi se ozývaly výkřiky podobné kletbám, brebentění a vytí. Cale odhadoval, že s Jakovým modrým světlem, které si prokusovalo matnou cestu příšeřím, musejí být nápadní jako goblin v doupěti gnómů.

Dlouhé hodiny kráčeli potichu. Temnota byla houževnatá. Stíny jimi prostupovaly a držely se jich jako olej. Zdálo se, že do sebe temnotu nasává dokonce i jejich oblečení. Kdysi modré pláště vybledly do šeda a zelené tuniky zčernaly. I nálada neustále temněla. Cale spatřoval v proměně jejich oblečení nepříjemnou metaforu vlastní duše.

Jeho duše – v chondalštině villendem. Zamyslel se nad tím, zda o ni při proměně přišel.

Ne, pomyslel si a zavrtěl hlavou. Pořád jsem to já.

Jenže to nebyl on a něco hluboko v jeho mysli, jakási temná, tajná část mozku, protestovalo proti tvrdošíjnému odmítání pravdy. Bojoval s tím pocitem a šel, co noha nohu mine.

Později se vedle něj objevil Jak a potichu řekl: „Vím, co jsi předtím říkal, Cale, ale myslím, že je to nejhorší místo, na jakém jsme kdy byli. Je to dokonce horší, než když jsme byli v Propasti. Tam to bylo zlem prolezlé skrz naskrz. Mohl jsi ho cítit, a tak bylo snadné si od něj udržet odstup. Jenže na tomhle místě se ti zažírá do kůže. Cítím se jím zaplavený. Je to téměř…“

„Svůdné,“ dokončil Cale.

Jak se na něj zadíval ostře a s obavou v očích.

„Chtěl jsem říct ‚zákeřné‘, Cale…“ pokračoval půlčík a dotkl se jeho paže.

„Já vím.“

„Nezvykej si tady,“ pravil Jak. „Prosím.“

„Nebudu.“

Jenže Cale věděl, že už si tam zvykl, a to ho děsilo.

* * *

Všechno pokračovalo, jak Vhostym předvídal. Jeho slaadové odešli plnit zadaný úkol do Temných říší a on se mohl věnovat tomu, aby urychlil zrání druhého plodu Tkanivového čepu. K tomu jej bude potřebovat živit a hnojit – a Tkanivový čep musí dostávat velice zvláštní druh hnojiva.

Tak jako Shar a Syluné ztělesňují duální aspekt prapůvodního vesmíru, který je zplodil, stejně jako Tkanivo a Stínové tkanivo představují duální povahu magie na Torilu, i Tkanivový čep představuje dva protiklady. Byl stvořen Stínovou magií, ale přesto svými kořeny i větvemi zasahuje do Tkaniva i Stínového tkaniva. Existuje současně v Základní materiální sféře i ve Stínové sféře. Tkanivový čep, živoucí artefakt, spojuje tyto dva zdroje magické energie Torilu a čerpá sílu z nich obou.

Vhostyma to fascinovalo a byl mírně rozčarovaný, že nikdy nepomyslel na to, aby jej vytvořil sám.

K uspokojení své duální povahy potřeboval Tkanivový čep životní sílu magické podstaty jak démonů, tak nebešťanů. Démonů si Vhostym ve své kavernální sféře držel spoustu už dlouho jako materiál na kouzla. Teď se chystal obstarat si prvního z nebešťanů.

Jako mnohé ostatní komory plástvovité struktury jeho podzemní říše i Vhostymova přivolávací komnata byla tvořená kulovitou dutinou ve skále, do níž nevedl žádný na první pohled zjevný vchod ani východ. Stěny byly pokryté runami vyrytými v platině a zlatě. Uprostřed komnaty se ve vzduchu vznášela kulatá deska z leštěné žuly. Na ní byl vyleptán thaumaturgický kruh.

Komnata byla neosvětlená, ale Vhostym i tak viděl dobře. Magická temnota v místnosti byla ve skutečnosti natolik dokonalá, že jí nemohly proniknout ani magické zdroje světla – to bylo pro vyvolávání nebešťanů nutné opatření. I když se Vhostymovi v síle moci nemohli vyrovnat ani nejlepší nebešťané, jejich schopnost vytvářet a vyzařovat světlo by mohla být bolestivá, pokud by Vhostym nepřijal bezpečnostní opatření.

Vznesl se nad desku. Přejel po leptaném obrazci dlouhými, bledými prsty a hledal nedokonalosti. Podle očekávání žádné nenašel.

Vhostym si chvilku připravoval pár obranných kouzel, která by jej ochránila před veškerou magií kromě té úplně nejmocnější, a obrnil své tělo proti fyzickému útoku. Když byl připravený, pohnul rukama ve složitých gestech. Kolem něj se shromáždily vlny magické energie, vytryskly mu z prstů a spojily se nad žulovou deskou. Linie thaumaturgického kruhu začaly svítit jemnou, téměř nepostřehnutelnou žlutou září.

Když síla energie dosáhla potřebné úrovně, Vhostym nahlas vyslovil mystickou frázi a pocítil, jak se ve stěnách mezi dvěma sférami otevírá štěrbina. Vyslovil jméno nebeské bytosti, kterou chtěl přivolat. „Phaedrieli,“ pronesl. Cítil, jak jeho magicky zesílený hlas prostupuje mezi sférami, když našel dévu a snažil se přitáhnout stvoření k sobě. Cítil, jak nebešťan klade odpor, ale trvalo to jen chvíli, než ho přemohla síla Vhostymova volání.

Uprostřed přivolávácí desky vyšlehl tlumený záblesk čistě bílého světla a přinutil Vhostyma, aby si zakryl oči. Kdyby si předem nepřipravil kouzlo, které světlo ztlumilo, záblesk by ho oslepil a popálil mu kůži. Když mu zmizely mžitky před očima, způsobené byť i tlumeným světlem, spatřil, že přivolávání bylo úspěšné.

Phaedriel stál na přivolávací desce, obehnán liniemi energie, které vycházely z podlahy. Hranic svého vězení se dotýkal špičkami opeřených křídel, která bíle opalizovala i ve tmě. Dokonale tvarované, svalnaté tělo nebešťana pokrývala bledě zlatá kůže. Od pasu mu visel stříbrný, mocně magický kyj. Zpoza orlího nosu nad silnou čelistí vykukovaly pronikavé bílé oči. Přivolávací komnatu naplnila vůně květin. Déva se rozhlížel kolem sebe.

„Co je to za sféru?“ zeptal se Phaedriel nejčistším tenorem, jaký kdy Vhostym slyšel.

„Jsi ve sféře, kterou jsem sám vytvořil,“ odpověděl mu Vhostym.

Nebešťan na to nic neřekl, jen se na něj zahleděl. Méně mocné stvoření by před upřeným pohledem bílých očí ucuklo, Vhostym však dévovi odpověděl vlastním pohledem.

„Co jsi za stvoření?“ zeptal se déva nakonec. „Nejsi Githyanki ani Githzerai, ale… něco podobného.“

Vhostym odvětil: „S něčím takovým, jako jsem já, nebešťane, ses nikdy předtím nesetkal. A už ani nesetkáš.“

Déva ve Vhostymových posledních slovech rozpoznal hrozbu a zamračil se.

„Nejsme nepřátelé, tvore,“ řekl.

Nakrátko zavřel oči, aby se pokusil seslat kouzlo, ale nepodařilo se mu to. Přesně jak Vhostym očekával. Déva otevřel oči.

„Tvá pouta mi znemožňují používat magii,“ poznamenal.

Vhostym se ani neobtěžoval odpovědět.

„Co ode mě tedy chceš, tvore?“ zeptal se déva.

Vhostym neviděl důvod k tomu, aby lhal.

„Potřebuji tě celého, nebešťane,“ odpověděl. „Tuto sféru již neopustíš.“

Kolem dévovy holé hlavy vyšlehla růžová svatozář – pozitivní energie, projev nebešťanova hněvu. Podrážděně zapleskal křídly.

„Tvá sebedůvěra je neodůvodněná,“ řekl déva.

Vhostym se neobtěžoval opravovat jeho nepochopení.

„Budu s tebou bojovat,“ řekl nebešťan a pozvedl kyj.

„K ničemu ti to nebude,“ mávl Vhostym zamítavě rukou. „Nemohl bys mi ublížit, ani kdybys nebyl spoutaný.“

„Vyhledají mě příbuzní,“ řekl Phaedriel. „Jestli se mi něco stane, pomstí mě.“

„Nenajdou tě,“ odpověděl Vhostym. „A i kdyby tě dokázali najít, neodvážili by se přijít.“

Nic jiného než božstvo by se ke konfrontaci s Vhostymem neodvážilo. Ve své době Vhostym sám porazil celá hejna draků, zničil náboženství a světy za sebou zanechal v plamenech. Jenže tehdy byl ještě mladý a zbrklý.

„Teď patříš mně, Phaedrieli,“ řekl. „Ale neboj se. Připojí se k tobě další z tvého druhu. Nezemřeš sám.“

„Proč?“ zeptal se déva.

Zář vycházející z jeho kůže poněkud zmatněla a Vhostym se málem usmál. I on kdysi pokládal takové otázky. Teprve po celých věcích existence si konečně uvědomil, že ta otázka nemá význam. Všehomír je nekonečný, nemilosrdný a zcela nahodilý. Není žádné proč, ne v tom smyslu, který měl na mysli déva.

„Protože je to má vůle,“ odpověděl. „Vůle je jediný důvod v celém všehomíru.“

Déva přimhouřil oči a pevně sevřel kyj.

„Mýlíš se,“ řekl nebešťan.

Vhostym se málem zasmál, ale místo toho řekl: „Vážně? Kde je teď bůh, kterému sloužíš? Kde je planetár, jemuž se zodpovídáš? Považuješ sám sebe za bytost dobra, za služebníka spravedlnosti. Já ti však říkám, že nic takového jako dobro a spravedlnost není. Je prostě jen to, co je. Ve všehomíru existuje jen vůle mocných, nic víc. Uvažuj, kdyby byl vesmír spravedlivý, jak bys mohl dojít takového konce?“

Déva se napřímil a upřeně se na Vhostyma zadíval. Opět začal zářit.

„Nepodaří se ti způsobit, abych pochyboval o své víře, tvore.“

Vhostym se zamračil, protože mu z doktrinářského dévy bylo smutno, a odpověděl: „Potom zemřeš jako hlupák, Phaedrieli.“

Déva ztuhl, připravený k boji, bezpochyby odhodlaný vydechnout naposledy ve statečném boji. Jenže Vhostym mu žádnou takovou příležitost dát nehodlal.

Cestovatel pohnul rukama ve složitém gestu a pronesl mocná slova. Ta byla provázena jeho vůlí, jež pronikla dévovým vězením a vstoupila do jeho těla za účelem ovládnutí jeho mysli. Nebešťan zatnul zuby a ztuhl. Na jeho krásném těle vystoupila každá šlacha. Vzdoroval obdivuhodně, ale Vhostymově magii se nemohla rovnat ani dévova vůle. Kouzlo nebešťanovi zakořenilo v mysli. Phaedriel stále ještě dokázal myslet sám za sebe, ale vzdorovat Vhostymovým příkazům nemohl.

„Uvolni se a nehýbej,“ řekl mu Vhostym a přesně to déva udělal.

Vhostym uvolnil magická pouta, jež nebešťana věznila, a přenesl se k přivolávací desce. Zlehka, aby ještě nezhoršil bolest v kostech, si stoupl na žulovou desku. „Ššš,“ pronesl, i když Phaedriel nic neříkal. Vhostym dévovi položil ruce na hlavu. Krátce se soustředil a vytvořil ze své mysli nůž, jímž vnikl do mysli nebešťana.

Déva se mu pokusil odporovat, ale jeho psionické síly byly v porovnání s Vhostymovými nicotné. Ten začal systematicky ničit spojení mezi dévovou myslí a tělem, takže nebešťanovi dovolil žít, ale zabránil mu v pohybu. Trvalo to jen chvíli a potom se Vhostym začal z dévovy mysli stahovat.

Než se dostal ven, Phaedriel se slabě zeptal: Pocítím bolest?

Vhostym mu odpověděl po pravdě.

Ano.

Kapitola 2
Temné kroky

Nebylo tam slunce, aby mohli určit běh času, a Cale měl dojem, že se bažinou brodí už celou věčnost. Zdálo se, jako by čas zamrzl. Nebyly tam žádné barvy, jen smrdutá voda a šero. Cale si vzpomněl na to, jak Magadon poznamenal, že se krajina mění. Napadlo ho, jestli je možné, že se bažina za hranicemi jejich zorného pole přetváří tak, aby se z ní nikdy nedostali.

Průvodce se držel deset kroků před nimi, aby zajistil, že se vyhnou skrytým jámám a dalšímu nebezpečí. Jeho bledé oči vypadaly v Jakově modrém světle strašidelně. Pláště i boty měli polepené bahnem. Cale se podivoval Magadonovu batohu, který byl tak veliký, že to vypadalo, jako by v něm průvodce nesl další osobu. Musel být silnější, než se zdálo.

„Brzy budeme potřebovat jídlo,“ zavolal na ně Magadon.

Rozklan s Jakem ani nezvedli hlavy, jen souhlasně zabručeli. I Cale dal najevo souhlas, jakkoli hlad neměl. Chtěl prostě dělat něco úplně obyčejného, aby mohl myslet na cokoli jiného než na Sféru stínu a na sebe.

„Dostat se z bažiny trvá déle, než jsem si myslel,“ pokračoval průvodce. „Takže odteď musíme začít zásoby vydávat na příděl. Nikdo nebude jíst ani pít nic tady odtud, dokud to nebude absolutně nevyhnutelné.“ Čekal, až ho doženou. „Projdeme si zásoby. Co máte k jídlu a k pití?“

„Mám zásoby na pár dní,“ řekl Cale. Zmáčkl měchy na vodu, které měl zavěšené u pasu, a dodal: „A měch a půl vody.“

Z Hvězdohávu si vzal jen zásoby na cestu do Gultmaru a zpátky. Hvězdná koule a kniha, kterou získal v Chrámu stínů, byly v jeho batohu nejtěžší.

„Já mám asi stejně,“ ozval se Rozklan.

Magadon se zamračil – zjevně mu to dělalo starosti – a pravil: „Já mám víc, ale ne o moc. Budeme potřebovat…“

„Se zásobami problém nebude,“ přerušil ho Jak. „Můžu vyčarovat jídlo i pití kouzlem. Všechno, co chci, kdykoliv budeme mít hlad.“

Magadon překvapeně a zároveň potěšeně povytáhl obočí.

„Jaku, to je užitečnější, než si dokážeš představit. Bál jsem se, že budeme muset pít místní vodu. Dokonce i po převaření…“ Pohlédl na Calea a pak pokračoval. „Najdeme si suché místo, rozbijeme tábor a dáme si, co nám připraví šéfkuchař.“ Zazubil se na Jaka. „Když budeme mít štěstí, dostaneme se z téhle bažiny někdy zítra.“

Cale souhlasil a všichni udělali, co Magadon řekl.

„Co k tomu kouzlu potřebuješ?“ zeptal se průvodce Jaka, když postavili dva plátěné stany, které měl schované v batohu. Zdálo se, že tam nosí mnohem víc věcí, než by se vešlo do kouzelného vaku beztíže.

„Jen to polož na zem,“ odpověděl Jak a ukázal na velký, otlučený kotlík, který měl Magadon s sebou. „A taky všechny měchy na vodu.“

Narovnali kotlík i měchy na zem před Jaka. Půlčík před hromádkou podržel přívěsek se svým svatým symbolem a pronesl modlitbu k Šejdíři. Kotlík se naplnil hustou, kouřící polévkou a měchy na vodu se nafoukly.

Magadon uznale hvízdl a řekl: „Při mnoha příležitostech by ses mi byl v divočině hodil, Jaku.“ Potom poklekl, namočil do polévky prst a ochutnal. „Bramborová,“ řekl s úsměvem. „A dobrá.“

Rozklan si podrážděně odfrkl a nevraživě se na Jaka zahleděl.

„Bramborová?“ zavrčel. „U Devíti pekel, Čipero. Můžeš vykouzlit, cokoliv chceš, a ty uděláš bramboračku? Co takhle nějaký maso?“

Jak se naježil a ukázal Rozklanovi přívěskem na hruď.

„Bramboračku vždycky vařila moje máma, zente,“ řekl. „Horká polévka zahřeje na duši, říkávala. Tobě to moc nepomůže, protože jsi parchant a žádnou duši nemáš. Jestli chceš, klidně si sněz něco ze svých zásob.“

Díky té poslední větě držel Rozklan jazyk za zuby. Cale se zasmál.

I Magadon se usmíval, zatímco z batohu vytáhl několik malých dřevěných misek a začal do nich polévku nalévat.

„Tvoje matka byla moudrá žena, Jaku,“ řekl průvodce vesele a podal půlčíkovi první misku kouřící polévky. „A Draskovi musíš jeho slova prominout.“ Mrknul na půlčíka a pokračoval: „Neměl totiž žádnou matku, protože pochází ze spojení ledu a starého černého chleba. To vysvětluje, proč je studený a natvrdlý.“

Cale se tomu zasmál nahlas.

Jak se uchichtl, nevěřícně se na Rozklana zadíval a prohlásil: „Spíš kluzký a skrz naskrz černý.“

Rozklan se na půlčíka zamračil, ale i tak natáhl ruku pro polévku.

„Ten vtip nestál za nic, už když jsi ho před lety vymyslel, Magu,“ řekl mu.

„Nestál za nic?“ zeptal se Magadon, ignoroval Rozklanovu nataženou ruku a místo toho podal misku Caleovi. Ten si husté polévky usrkl. Byla dobrá.

Magadon pokračoval: „Půlork a jeho kumpáni by z tebe vymlátili duši. Ten vtip ti zachránil život.“

„Spíš ho zachránil jim,“ odsekl Rozklan a Magadon naklonil hlavu, aby uznal, že je to možná pravda.

Jak, který se dál uchichtával, poznamenal: „Studený a natvrdlý. To je dobré. Moc dobré.“

„To stačí, Čipero,“ vyštěkl Rozklan, ale Cale za těmi slovy slyšel úsměv. „A teď mi dej trochu tý zatracený polívky, Magu, nebo vymlátím duši z tebe.“

Zálesák mu vyhověl a sounáležitost cestovatelů i teplé jídlo na chvíli zahnaly stíny. Jenže jen na chvíli. Po jídle na ně opět dopadla tíha Sféry stínu a chlad bažiny.

Schoulili se kolem Jakovy modrosvětelné hůlky a byli zticha. Cítili se vyčerpaně. Magadon vybral místo pro tábor v hájku hrozivých, cypřišům podobných stromů, které byly v bažině tak běžné. Cale měl dojem, jako by je stromy pozorovaly a listy šeptaly zlá slova.

Po nějaké době řekl: „Vezmu si první hlídku. Jděte se trochu vyspat.“

* * *

Další „den“ vypadal podobně jako ten předchozí – chladný, vlhký a potemnělý. Pachtili se střídavě černou vodou hlubokou po kolena, promáčenou vegetací a bahnem, které páchlo jako nejhorší stoky v Selgauntu. Nad zemí visely chomáčky temné mlhy a připomínaly tmavé úponky vystupující z promáčené země. Cale si se znepokojením vzpomněl na svíjející se chapadla z Chrámu, která ho proměnila v přízrak.

Po několika hodinách pochodu jim Magadon řekl: „Země stoupá a není tak promáčená. Vsadím se, že před koncem dne se z té bažiny dostaneme.“

„Sázky ti nikdy moc nevycházely,“ zabručel Rozklan.

Magadon se zazubil.

Cale měl dojem, že bažina nemá konce, a žádnou změnu terénu necítil. Bahno mu připadalo pořád stejné. Důvěřoval ale Magadonovým zkušenostem a kráčel dál.

Náhle ho bez varování zalila vlna hrůzy. Zalapal po dechu a v uších se mu rozbušila krev. Na čele mu vyrazil pot. Soudě podle vyděšených výrazů na tvářích jeho společníků cítili všichni něco podobného.

Bažina kolem nich ztichla. Zmizely dokonce i všudypřítomné mouchy.

Cale položil ruku na jílec meče a rozhlédl se kolem sebe, od jezírka přes rákosí až po stromy. Neviděl nic zvláštního, až na to, že všichni jeho společníci byli bledí jako stěna. Pocit hrůzy přetrvával.

„Co to je?“ zeptal se tichým a napjatým hlasem Magadon. Potom si ze zad sundal luk z jasanového dřeva, z toulce vytáhl šíp a rozhlédl se po bažině. Po obou stranách byla jezírka černé vody, z nichž stoupala vlhkost. Temné stromy se kolem nich tyčily jako strážní věže.

Jak s Rozklanem si stoupli zády k sobě a tasili čepele. Jak vydechl tak prudce, až to znělo jako zasyčení. I Magadon s Calem se semkli blíž k sobě. Cale dál držel ruku na jílci meče, ale netasil. Rozhlédl se, ale pořád nic neviděl. Naslouchal, slyšel však jen zrychlený dech svých společníků. Voda kolem nich byla klidná – až příliš. Ve výši kolen se jim vznášel příkrov temné mlhy.

„Támhle!“ zvolal Magadon a ukázal lukem k obloze. „Nad námi.“

Všichni se naznačeným směrem podívali.

Jeden z mraků na matně osvětlené obloze, menší a tmavší než ostatní, zvolna opsal kruh. Zatímco jej pozorovali, zamířil k nim.

„Šejdířovy prsty,“ zaklel Jak. „Co to je?“

Cale díky vylepšenému zraku viděl, že to, na co se dívají, vůbec není mrak. Byl to shluk svíjejících se stínů, který se jeho proměněným očím jevil poloprůhledný. Uvnitř uviděl zdroj veškeré hrůzy, která na ně magicky působila.

„Zhasni světlo!“ sykl. „Hned.“

Jak nemohl neslyšet naléhavost v Caleově hlase. Na nic se neptal, pronesl slovo ve svém rodném jazyce a světlo hůlky zhaslo.

„Nevidíme dál než na patnáct kroků, Cale,“ zavrčel Rozklan, který stále pozoroval oblohu.

Cale to věděl, ale jejich jedinou nadějí bylo, že si jich stvoření na obloze nevšimne.

„Ticho,“ nařídil.

Nedaleko stála skupinka stromů s tenkými listy a svěšenými větvemi – nebyly to cypřiše, ale jako úkryt stačily.

„Ty stromy přímo vpravo,“ řekl Cale. „Běžte. Co nejrychleji a nejtišeji.“

Určitě v jeho hlase rozpoznali pocit ohrožení, protože beze slova zasunuli zbraně a vyrazili. Cákající voda řinčela Caleovi v uších jako gong. Jak cestou dvakrát upadl do vody a Magadon s Calem ho pokaždé vytáhli na nohy. Zdálo se, že Cale je rychlejší než obvykle. Vlastně musel zpomalit, aby společníky nepředbíhal. V běhu se modlil k Masce, aby si jich obrovské stvoření přelétající nad nimi nevšimlo. Představoval si, jak se mu do zad zabodává pohled temných očí. Pohlédl na stromy před nimi a v duchu se snažil společníky popohnat. Soustředil se na prostor mezi stíny – na okamžik pocítil náhlou dezorientaci, krátký závan vzduchu – a byl tam!

Najednou stál v houštině, mnohem dříve než ostatní.

Nějakým způsobem prošel z jednoho stínu do druhého, zřejmě aniž by vůbec vstoupil do prostoru, který ho od lesíka ještě před chvílí dělil.

U temna a prázdnoty! pomyslel si.

Neměl čas nad nově nalezenou schopností přemýšlet. Vystoupil z příkrovu nízkých větví a pobídl společníky ke spěchu.

„Rychleji,“ sykl.

Zarazili se, ohromeni jeho náhlým zmizením a znovuobjevením tak daleko vpředu, ale pak se opět dali do běhu.

Mrak kroužil nad nimi jako obří šupinatý mrchožrout obklopený stíny. Stvoření začalo klesat.

Cale sáhl po svém svatém symbolu, ale uvědomil si, že žádný nemá. Místo toho tedy položil ruku na jílec meče. Vytáhl jej asi na šířku prstu a zaváhal. Ve Sféře stínu ho ještě netasil a cítil, že když to udělá, poddá se něčemu, co nedokázal zcela jasně formulovat. Váhavě ruku odtáhl.

Jeho společníci, mokří a sotva popadající dech, se nahrnuli do křovin a přikrčili se pod větvemi. Tam čekali, po kotníky zaboření v rozměklém, páchnoucím bahně. Byli obklopeni listím a temnotou.

„Ticho,“ zašeptal Cale. Pak naslouchal a pozoroval. Pokusil se stíny kolem nich vůlí přimět, aby trochu potemněly, a k jeho překvapení se tak skutečně stalo.

Rozklan, který stál vedle něj, zašeptal: „Je to špatný?“

Cale přikývl. Nemohlo to být horší. Vyhlédl ven z lesíku a nic neviděl. Ve výhledu mu bránily tři velké větve, ale pokud by se stvoření přiblížilo, nemohl by ho přehlédnout.

Magadon se dotkl hrotem šípu své hlavy, a šíp začal slabě hučet. Potom jej opět založil do luku. „Co to je?“ zeptal se Calea.

Ať už Cale odpověděl cokoli, bylo to pohlceno zvukem tlukotu obrovských křídel. Jejich svist se podobal větru, který předcházel bouři. Síla poryvů rozkymácela stromy, pod nimiž se ukrývali, a vyvrhla do vzduchu oslepující mrak bažinné vody a bláta. Do vody asi čtyřicet kroků od lesíka dosedlo obrovské, hadovité tělo, z něhož ještě unikaly zbytky stínů, jimiž bylo předtím zahaleno. Jeho obrysy zaplnily Caleovi celé zorné pole a jeho váha vytlačila tolik vody, že její hladina stoupla, zalila lesík a sahala jim až po kolena. Před ní se rozlévala hrůza.

Cale zadržel dech a srdce mu divoce bušilo, stejně jako jeho společníkům. Všichni stáli naprosto bez hnutí, ohromení a vyděšení.

Konečně se Jakovi podařilo zašeptat: „Šejdířovy chlupaté prsty!“

Cale věděl, že jeho společníci tvora ve tmě a skrze stromy pravděpodobně sotva vidí. I on sám ho přes spleť větví stěží zahlédl, ale…

U temna a prázdnoty, jeho velikost!

Rozpětím křídel by tvor snadno zakryl celé Uskevrenovo sídlo. Svalnaté tělo pokrývaly lesklé černé šupiny, veliké jako obří štíty. Když se stvoření pohnulo, na jeho kůži si pohrávaly stíny. Zdálo se, jako by jeho obrysy splývaly s temnotou a mísily se se stíny sféry tak, že bylo těžké rozlišit, kde tělo stvoření začíná, a kde končí. Cale měl dojem, že ve stínech zahlédl temné, měnící se tvary bojujících těl, obličejů pokroucených hrůzou a očí naplněných šílenstvím. Naskočila mu husí kůže. Někde hluboko v mozku zaslechl nářek a sténání. Vytěsnil je a soustředil se jen na stvoření. Zahlédl ebenově černé rohy, zuby, které měřily na délku stejně jako jejich půlčík na výšku, a nelítostné oči, v nichž se neodráželo žádné světlo.

Drak, uvědomila si konečně jeho mysl. Drak vzešlý ze stínů.

Tvor mávl křídly, čímž rozstříkl vodu do všech stran, a zavětřil. Cale věděl, že jestli zachytí jejich pach, už mu neutečou. Budou moci jen bojovat; bojovat a zemřít.

Drak sklonil rohatou hlavu na úroveň hladiny, pohnul jí ze strany na stranu, čichal a hledal. Jeho dech zněl hlasitěji než měchy v kovárně. Stíny kolem jeho trupu tvořily svíjející se těla a pokřivené tvary, které se nakonec opět slévaly a halily stvoření temnotou.

Cale čekal, že drak zařve tak hlasitě, až je to všechny ohluší, ale on místo toho promluvil, a jeho zlověstný hlas zněl jako šepot taseného meče.

„Světlonoši v mé bažině,“ pronesl a stále větřil ve vzduchu. Přimhouřil oči. „Cítím váš pot. Lidský pot.“

Náhle Calea vylekal Magadonův hlas, který se mu ozval v hlavě.

Jsme propojení, oznámil jim.

Cale přikývl. Propojení bylo dobrý nápad, ale zároveň způsobilo, že cítil strach pulzující podél telepatických kanálů, jež je spojovaly. Svou vlastní úzkost se snažil držet pod kontrolou. Panika by jim v ničem nepomohla.

Ví, že nejsme daleko, vyslal k nim Rozklan opatrně. Tiše se přikrčil a vyhlížel z listoví. Sotva ho vidím.

Co je to v těch stínech kolem něj? zeptal se Jak.

Cale radši ani neodpověděl. Už samotný drak byl dost děsivý.

Jak se zeptal: Jestli přijde blíž, co budeme dělat?

Půlčík oběma rukama svíral svůj svatý symbol. Krátký meč ani nevytahoval. Proti stvoření o velikosti tohoto draka to byla příliš nicotná zbraň.

Budeme bojovat, odpověděl Cale a snažil se do mentální projekce svého hlasu vložit co nejvíce pevného odhodlání. Utíkat není kam.

Jeho společníci na to nic neřekli, ale všichni se lehce pohnuli. Magadon ještě o pár prstů natáhl tětivu a zamířil mezi větve.

Drak dál čenichal a podezřívavě si prohlížel ten či onen lesík nebo rákosovou houštinu.

Připravte se, vyslal k nim Cale, i když si nebyl jistý, co by zmohli.

Rozklan tiše jako přízrak vytáhl kouzelné šavle. Cale sevřel jílec meče. Jak se pomalu přikradl blíž ke Caleovi.

Drak, na tak obrovité stvoření neuvěřitelně ladný, pomalu klouzal bažinou k nim. Čenichal a hledal, máchal ocasem a mocnýma předníma nohama se prodíral bahnem. Potom zatáhl dlouhý krk dozadu a pohlédl k jejich lesíku. Zorničky jeho hlubokých fialových očí se viditelně rozšířily.

„Slyším tlukot vašich srdcí,“ pronesl. Potom doširoka rozevřel tlamu a nádechem z okolí lesíka vysál vzduch.

Kryjte se! vyslal k nim Cale mentálním spojením naléhavě. Než se však kdokoli z nich stačil pohnout, drak z čelistí vypustil oblak hustých stínů, které se přelily přes lesík a na okamžik všechno zahalily neproniknutelnou temnotou. Cale okamžitě pocítil její účinky – chlad prázdnoty a negativní energii snažící se vysát z něho duši. Zdálo se však, ačkoli to bylo podivné, že to na něj má pramalý vliv. Jak s Magadonem ale zasténali, protože jim dračí dech ukradl kus jejich podstaty.

Oblak se začal rozpadat na kluzké proudy a Cale uviděl, že ani Rozklana dračí dech zřejmě nijak zvlášť nezasáhl. Jak s Magadonem, i když s popelavě šedými tvářemi, zůstali na nohou a zdálo se, že jsou pořád při smyslech. Ze stromů kolem nich se sypal déšť seschlých listů a větviček.

Magadonův luk zadrnčel.

Oslabený Jakův hlas chabě vykřikl kouzelná slova.

Rozklan vyrazil z lesíka k drakovi, brodil se vodou a vířil oběma čepelemi.

Magadonův psionicky posílený šíp zasáhl draka do krku přímo pod tlamou, ale neškodně se roztříštil o šupiny. Z Jakovy natažené dlaně vyrazil proud bílého světla, ale stíny obklopující draka pohltily jakýkoli účinek, který by snad kouzlo mohl mít.

Cale se nakonec poddal nevyhnutelnému, tasil meč a vyrazil za Rozklanem. Málem se tomu zasmál, tak absurdně museli vypadat; jako blechy útočící na psa.

Za sebou slyšel, že ho následují Jak s Magadonem, kteří se s cákáním prodírali vodou a bahnem. Jak začal sesílat kouzla.

Zatímco si Rozklan razil cestu slizkým bahnem a vegetací, začal něco křičet v odporném jazyce, jímž občas mluvil ze spaní. Zdálo se, jako by jeho hlas byl mocnější, hlubší a temnější, jakoby zesílený stíny. Cale po těch ohavných slovech nedokázal potlačit nevolnost a vykašlal do vod bažiny oběd. Jak i Magadon za ním vykřikli bolestí.

Stíny obklopující draka se zvlnily do rozpoznatelných tvarů lidských postav, které si všechny zakrývaly uši, i když drak samotný se zdál být Rozklanovým projevem nezasažený. Rychlostí blesku vyrazil kupředu a chytil Rozklana přední tlapou, dřív než nájemný vrah stačil zaútočit zbraněmi. Přimáčkl mu paže k tělu, zvedl ho z vody a začal ho svírat. Ze stínů kolem draka se vynořily postavy a s napřaženýma rukama vrávoraly kupředu, jako by chtěly vraha obejmout.

Cale si dokázal představit praskající žebra a rozmačkávané orgány. Rozklanovi z úst vytryskla krvavá pěna, ale on se dál snažil uvolnit šavle a neustále něco křičel v tom příšerném jazyce.

„Mluvíš černou řečí, dítě,“ sykl drak, „ale slovům nerozumíš. Poslechni si tohle.“

Stvoření si umírajícího Rozklana přidrželo před tlamou a zasyčelo nájemnému vrahovi do obličeje slova tak strašlivá, tak příšerná na poslech, že se z nich Caleovi udělalo mdlo. Zavrávoral a udržel se na nohou jen silou vůle.

Jak a Magadon za ním padli na kolena a zacpávali si uši. Mezi prsty jim protékala krev, a tekla jim i z nosů a očí. Voda kolem nich zrudla. Umírali.

Rozklan, vzpurný až do konce, drakovi odpověděl dalším projevem v černé řeči. Jeho hlas zněl i přes krev a bolest silně. V oku mu stále jiskřilo.

Jak s Magadonem téměř zbaveni smyslů klesli do bahna.

Přestaň! vyslal Cale k Rozklanovi. Zabíjíš je!

Jenže nájemný vrah možná neslyšel, možná nerozuměl, anebo mu to bylo jedno.

Kamarádi umírali, a tak Cale učinil jediné možné rozhodnutí. Vybral si místo na drakově páteři někde tam, kde mu ze zad vyrůstala křídla, vykročil kupředu a nasměroval svou vůli.

Pocítil chvilkový pohyb, a najednou byl v podřepu na hřbetě stvoření většího než pevnost a temnějšího než bezměsíčná noc. Z temného příkrovu nad drakem vyrostly stínové postavy a začaly se po něm natahovat. Jejich ruce však Calem hladce prošly a fyzicky mu neublížily, jen v něm zanechaly pocit hlubokého zármutku. Padl na kolena, aby si udržel rovnováhu.

Drak musel váhu na zádech ucítit. Stále ještě svíral Rozklana, jehož tělo mu v drápech viselo ochable jako hadrová panenka, a pomalu otočil hlavu. Když spatřil Calea, tiše a hrozivě zasyčel. Cale málem ztuhl strachy.

Málem.

Věděl, že svou pozici udrží jen chvilku, než ohromné stvoření mávne křídly, a tak udělal to jediné možné – pevně sevřel meč oběma rukama hrotem dolů a zabodl ho do draka tak hluboko, jak to jen šlo. Očarovaná ocel – Cale si povšiml, že čepel je téměř smolně černá – pronikla tmavými šupinami a celou délkou se zanořila do těla mohutného stvoření.

Drak zařval, v návalu bolesti zavrávoral dozadu, a stíny kolem něj rozrušeně zavířily. Cale by byl přísahal, že v těch temných tvářích viděl smích. Z tlamy i z nozder se drakovi řinuly stíny, a z rány na hřbetě mu crčela černá krev. Při drakově náhlém pohybu Cale spadl na zem, ale podařilo se mu ještě vytáhnout čepel a při pádu ji pevně svíral. Dopadl zády do bláta a síla nárazu mu vyrazila vzduch z plic. I když těžce lapal po dechu, dařilo se mu čepel držet v obranné pozici před sebou. Nečekal ale, že by mu to bylo něco platné.

Rozklana, který byl sotva při vědomí, drak odhodil na zem a obrátil se ke Caleovi tak prudce, až se voda rozstříkla všude kolem. Rozklan dopadl do mělkého jezírka a nehýbal se.

Ze země Caleovi připadalo, že drak není nic jiného než nekonečná zeď černých šupin, zubů, zlovolných očí a svíjejících se stínů. Pořád ještě nemohl dýchat, ale meč držel vzdorovitě před sebou. Černá čepel se v matném světle zaleskla.

Drak stáhl hlavu dozadu jako svinutý had připravený zaútočit. Rozevřel tlamu tak, až si Cale začal myslet, že se jeho zuby táhnou donekonečna, a pak…

…se zarazil.

Upřel oči na Caleův meč a potom je vytřeštil. Otočil hlavu a podíval se na bezvládného Rozklana. Pak se obrátil zpátky ke Caleovi a jeho meči. Vířící temnota kolem draka se poněkud uklidnila.

Kolem potemnělé čepele se stáčely pramínky stínů. Oproti tomu, jak vypadala na Faerûnu, se ještě víc změnila. Proměna zbraně, jež se spustila tím, že s ní Cale rozbil hvězdnou kouli, zřejmě pokračovala společně s jeho proměnou v přízrak.

„Neseš znamení,“ zašeptal drak. „Tkanivová čepel. Po všech těch staletích… ty jsi První.“

Cale na to neodpověděl. Co mohl říct? Místo toho se pomalu vyškrábal na nohy a pokusil se nabrat dech. Jakoby z obrovské dálky slyšel stovky hlasů promlouvat v jazyce, o němž nevěděl, že mu rozumí.

Osvoboď nás, prosily.

Cale zavrtěl hlavou, čepel stále držel před sebou a ostražitě draka pozoroval. Stvoření znovu otočilo hlavu a pohlédlo na Rozklana.

„A tamto,“ pokračoval drak, „pak tedy musí být Druhý.“

Drak obrátil upřený pohled zpátky na Calea. Chvíli ho pozoroval a něco zvažoval. Cale viděl, že váhá. Cítil vnitřní boj.

Pak obrovské zvíře sklonilo hlavu až k hladině, jako by se klanělo někomu z královského rodu. Dračí rohy byly delší, než byl Cale vysoký. Bylo jasně vidět, jak drakovi z rány na hřbetě prosakuje krev.

Cale byl tak vyvedený z míry, že ho nenapadalo nic, co by mohl říct nebo udělat.

Obrovský plaz zůstal skloněný jen na okamžik a potom stáhl dlouhý krk dozadu a shlédl na Calea.

„Tobě i tvým společníkům bude dovoleno žít, První z pěti,“ řekl drak. „Furlinastis své sliby plní.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příchod noci.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.