TM

Dragon Age v nakladatelství

FANTOM Print

Ukradený trůn

Volání

Rozštěpení

TM

FANTOM Print

2012

Copyright © 2011 by Electronic Arts, Inc.

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-403-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-404-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1.

J sem Duch věže.

Byla to nepříjemná myšlenka, která znovu a znovu přicházela Coleovi na mysl. Tvrdilo se, že duchové neexistují a mrtví ve skutečnosti mezi živé nechodí, ale někteří lidé v ně stejně věřili. Mysleli si, že mrtvý člověk se může cestou ke Stvořiteli ztratit a pak navěky bloudí krajinou stínů.

Cole nebyl mrtvý. Zároveň však neexistoval, a přesto kráčel mezi živými.

Jednou zaslechl dvojici mágů, jak se o něm baví, aniž by si to uvědomovali. Objevil je pozdě v noci, choulili se k sobě v temné chodbě Bílé věže. Podobných skrytých koutů, kde mágové mohli uniknout před podezřívavými zraky templářů, bylo v Bílé věži hodně a Cole je znal všechny.

O samotných mázích toho věděl mnohem méně. Uvědomoval si však, že vyplížením ze svých pokojů velmi riskovali. Pár templářů ve věži bylo laskavých, ale většina věřila, že mágové neustále osnují nevyslovitelné hrůzy… i když pravda bývala obvykle mnohem všednější. Většina jejich rozhovorů byla obyčejné tlachání. Mágové si vzájemně šeptali tajemství, někdy plané spekulace o milostných románcích a jindy vážnější věci, o kterých věděli, že by je neměli vyslovovat nahlas. Občas narazil na souložící mágy, co k sobě potají tiskli svá těla, zoufalý intimní akt mezi lidmi, které mohli o tyto pomíjivé momenty snadno okrást.

Dvojici, která o něm mluvila, našel náhodou, zaslechl jejich tlumený šepot, když procházel stíny. Byla to prostá žena s dlouhými vlasy barvy slámy a vytáhlý elfský chlapec. Oba poznával, ale jen od vidění. Byli to starší studenti, ten typ, co má jen velmi málo magického talentu a strávil příliš dlouhou dobu přípravou na nevyhnutelné. Templáři je brzy zavolají k poslední kruté zkoušce a Cole už je nikdy neuvidí… nebo možná uvidí, ale jako Pokojné, zbavené emocí a odsouzené strávit život posluhováním trýznitelům.

Cole si pamatoval hrůzu v jejich očích. Žena měla na tváři modřinu, fialová skvrna už začínala blednout. Ze svého skrytého místa pár nenápadně vyhlížel strážné na obchůzce, trhali sebou při sebemenším zvuku. Poskočili dokonce i při cupitání probíhající krysy, ale ze skrýše nevystoupili.

Přes všechnu opatrnost o Coleově příchodu vůbec nevěděli. Ne že by očekával něco jiného. Přistoupil přímo k nim, naklonil se a poslouchal.

„Povídám ti, že jsem ho viděla,“ trvala na svém žena, hlas se jí chvěl bázní. „Procházela jsem spodními chodbami kvůli knize pro čaroděje Garlena, a on tam byl.“

„Duch.“ Mladý elf se ani nesnažil skrývat pochyby.

„Když mohou být draci, tak proč ne duchové?“ Její hlas teď zněl rozhořčeněji. „Oltář nezná úplně všechno! V Úniku jsou věci, o kterých pravděpodobně ani…“

„Mohl to být démon.“

Zarazila se, tvář jí zbledla náhlým strachem. „Ale… nesnažil se mě oslovit. Nemyslím si, že mě vůbec viděl. Myslela jsem si, že je to návštěvník, který se ztratil, ale když jsem šla za ním za roh, prostě zmizel.“

Mladý elf se zamračil, ztlumil hlas v šepot tak slabý, že i Cole měl problémy ho zaslechnout. „Víš, co nás učí. Když přijde démon, zpočátku to nevypadá nebezpečně. Vzbudí tvou zvědavost, ale později tě poskvrní…“

Zírala na něj, rty pevně semknuté obavami. Dívala se přímo na Colea, kterému hlavou probíhala jediná myšlenka: Opravdu mě vidí?

Elfský mladík si povzdechl a pevně ji objal, šeptem ji utěšoval, že svým varováním nic nemyslel. Možná měla pravdu. Žena strnule pokývala hlavou, zadržovala slzy. „Jak vypadal?“ zeptal se nakonec.

„Utahuješ si ze mě.“

„Ne, chci to vědět. Nemohl to být templář?“

„Myslíš, že dnes už neznám každého templáře ve věži? Některé mnohem lépe, než by se mi líbilo.“ Dotkla se modřiny na tváři a elf se zamračil, nic však neřekl. „Ne, on na sobě neměl zbroj nebo róbu. Byl to jen muž o trochu starší než ty. Rozcuchané vlasy, možná blond? Kožené brnění, které od pohledu potřebovalo pořádně umýt. Byli i další, co ho viděli, a jejich popis odpovídá tomu, co jsem viděla já.“

„Možná to byl dělník, co pracoval v tunelech.“

„Kdy tam dole naposledy někdo pracoval?“

Rozpačitě pokrčil rameny. „Já vím, jen…“

„Dostala jsem se dost blízko, abych viděla jeho oči.“ Žena se zamračila, v myšlenkách se do té chvíle vrátila. „Vypadal tak smutný, jako by se tam dole ztratil. Dokážeš si to představit?“ Zachvěla se a mladý elf se na ni povzbudivě usmál.

„Tak to je ten nechvalně proslulý Duch věže. Ostatní budou hrozně žárlit.“

Odpověděla mu slabým úsměvem. „Asi bychom o tom neměli mluvit.“

„Asi ne.“

Ještě tam spolu chvíli zůstali a Cole s nimi. Doufal, že by mohli říct něco dalšího o tom, co žena viděla, ale marně. Drželi se ve tmě za ruce a naslouchali tlumenému zpěvu, který k nim doléhal z věžní kaple vysoko nad nimi. Když půlnoční bohoslužba skončila a nezbylo nic víc než ticho, dvojice se neochotně vrátila do svých pokojů.

Cole je nesledoval. Místo toho se posadil na místo, kde seděli, a nechal se pohltit tichem. Věděl, že není démon. Nikdy žádného neviděl, ani nemluvil s žádným, u kterého by o tom věděl, a nebylo možné, aby byl někdo démon a neuvědomoval si to. Ale duch? Tím si tak jistý nebyl.

Pamatoval si, jak do věže vstoupil poprvé. Jako všichni mágové před ním i on dorazil vyděšený, chodbami s ním vláčely hrubé ruce templářů. Neměl tušení, kde se tohle divné místo nachází nebo jak dlouho jeli, než se sem dostali. Většinu cesty strávil se zavázanýma očima a v bezvědomí, jeho únosci mu bez špetky soucitu odmítali cokoliv říct. Myslel si, že se ho chystají zabít.

Pamatoval si, jak ho postrkovali temnou chodbou, prázdnou až na pár studentů, kteří se jim rychle klidili z cesty. Většina z nich odvracela zrak, což jen posilovalo Coleův strach. Odvedli ho do žaláře, do černé díry, kterou neměl nikdy opustit, za zločin být mágem. Tak mu to strohým a nepříjemným tónem říkali templáři, když už na něj museli promluvit. Mág. Před tím dnem nešlo o slovo, které by Cole se sebou spojoval. Slýchával ho tehdy jen z úst kněžek, označení těch, kdo byli prokleti samotným Stvořitelem.

A teď jím byl i on. Prokletým.

Hodili ho do cely. Ležel tam na vlhké podlaze, plakal. Čekal, že ho zbijí, ale nestalo se tak. Dveře cely se místo toho s ohlušující ranou zavřely, a přestože si Cole v první chvíli oddechl, úleva z jejich odchodu brzy vyprchala. Nechali ho samotného v temnotě, kde mu jedinou společností byly krysy. Neviditelní hlodavci pobíhali kolem, doráželi na něj jako břitva ostrými zuby. Snažil se od nich odplížit, ale nebylo kam, mohl se jen schoulit do klubíčka a modlit.

Ve tmě a prázdnotě se tam modlil za smrt. Cokoliv by bylo lepší než čekat na návrat templářů, než to čekání, jaké nové mučení si pro něj připraví. Kněžky tvrdily, že démoni jsou mágy přitahováni, že je mění ve strašlivé ohavnosti – ale Cole si nedokázal představit nic strašlivějšího než samotné templáře. Ani se zavřenýma očima nebyl schopen zahnat vzpomínku na jejich bezcitné pohledy.

Nechtěl být mágem. Nechtěl zjišťovat, jaké to je se jím stávat, na představě magie neshledával nic úžasného. Horečnatě se modlit ke Stvořiteli, znovu a znovu, aby ho osvobodil. Modlil se, dokud neochraptěl, modlil se, aby templáři zapomněli, že vůbec existuje.

A jeho přání se splnilo. Přesně to oni udělali.

Možná v té tmě a zapomnění zemřel. Možná že právě tak vznikali duchové – byli to ti, kdo zemřeli a odmítli to přijmout. Ti, co zůstali a drželi se života, který už o ně nestál.

Pevně zavřel oči. Stvořiteli na nebesích, pomyslel si, pokud jsem mrtvý, dej mi znamení. Nechceš mne snad po své boku, jak nám stále opakují kněžky? Nenechávej mě tady.

Ale odpovědi se nedočkal. Nikdy se jí nedočkal.

Pokud je mrtvý, proč stále potřebuje spánek? Proč stále hladoví, dýchá a potí se? Takové věci by mrtvý člověk dělat neměl. Bez ohledu na to, co o něm tvrdili, on žádný duch nebyl, a démon už vůbec ne.

To však neznamenalo, že je skutečný.

Bílá věž nad ním se hemžila lidmi. Velkou věž tvořilo mnoho pater plných světla a otevřených prostorů. Cole tam chodil jen zřídkakdy. Dole to bylo mnohem pohodlnější, mezi věcmi, na které templáři zapomněli, nebo na které zapomenout chtěli. Útroby věže, táhnoucí se hluboko pod zem, byly jeho domovem.

Prvních pár pater věže vypadalo nevinně. Nacházely se tam kuchyňské sklady spolu se zbrojnicemi, obrovskými komnatami naplněnými dostatkem zbrojí a zbraní, aby to stačilo celé armádě templářů. Pod nimi se rozkládaly archivy – místnosti plné knih, o které v horních pokojích nestáli.

Byly tu knihy o magii stejně jako spisky o hudbě a filozofii, díla v neznámých jazycích, dokonce i zakázané knihy, které dali pod zámek. Archivy obvykle bývaly prázdné, ale někdy tu Cole narazil na mága, který trávil dlouhé hodiny čtením při světle svíčky. Nikdy nepochopil, co jim na těch slovech a obrázcích připadá tak zajímavé. Pro něj knihy nebyly nic víc než starý papír.

Prostory pod archivy byly mnohem zajímavější. Nejstarší část věže se nazývala „Jáma“ a s výjimkou Colea ji prozkoumalo jen pár lidí. Táhly se tam zatopené chodby, které dávno zapečetili cihlami, jen aby se neudržované stěny časem zřítily. Rozviklané schody vedly do starobylých skladišť, v některých byl jen prach, v dalších podivně vyhlížející relikvie. Jako mlčenlivý pomník templáři, který zemřel před stovkami let, tu stálo velké mauzoleum, nad mramorovými rakvemi se tyčily omšelé sochy dávných hrdinů. Našel skryté pokladnice, jejichž vlastníci dávno zemřeli. Procházel temnými tunely, které se stáčely v kruzích, propadly se, nebo dokonce končily v městských stokách. Tušil vůbec někdo nahoře, že tady dole jsou?

Znal každý kout Jámy, všechny včetně oblasti, která se nacházela v jejím srdci. Tam byl žalář, stovky a stovky cel v několika patrech. Mnohem více, než kolik by jich kdy templáři potřebovali, a mnohem víc, než jich bylo obsazeno. V těch nejstarších nezbylo nic víc než tiché ozvěny mučených, které v kamenech zanechaly nesmazatelnou stopu. Naskakovala mu z nich husí kůže. Cole se žaláři vyhýbal, chodil tam, jen když to bylo absolutně nezbytné. Jen když tam jít potřeboval.

Jako teď.

V žaláři se pochodně nepoužívaly. Místo nich do skleněných lamp vkládali zářící kameny, věci, co blikaly jako oheň, ale zároveň byly chladné a vydávaly modré světlo. Byly magické, to věděl, protože cítil, jak ho jejich šepot hladí po kůži, když je míjel. Používali jich tu jen málo, pouze tolik, aby si strážní viděli pod nohy.

Byl tu jediný vchod, hrůzu nahánějící dlouhá místnost s klenutým stropem a několika železnými mřížemi, které se daly okamžitě zavřít. Každý, kdo by při tom uvízl mezi nimi, by byl prošpikován bodci, které by vyletěly z temných otvorů ve stěně. Cole se při průchodu kolem nich zachvěl. Nebyla to jediná smrtící past v žaláři. Templáři by vězně raději zabili, než by je nechali uprchnout, a stará spálená místa na stěnách vyprávěla o těch, kdo se o útěk pokusili.

Na druhém konci chodby se nacházela jediná strážnice, prostá místnost s malým stolem a dvojicí židlí. Na stole viděl otevřenou láhev vína a dva poloprázdné poháry, spolu s talířem se studenými zbytky od večeře. Na skobě ve zdi visel plášť a pod ním stály na podlaze dvě umazané přilby. Žádní strážní a vnitřní dveře otevřené dokořán, museli být uvnitř.

Cole váhavě vešel do vězení. Zápach strachu, starého i nového, okamžitě zaútočil na jeho nos. Zdejší cely se používaly často. Neměl tušení, kolik vězňů tu teď může být, věděl však, že nejméně jeden se tu nachází. Dál v hale uslyšel ustrašeně kňourání.

A také se tu ozýval smích doplněný tlacháním dvou mužů. Jejich hlasy se odrážely od stěn. Cole se plížil dovnitř, dokud před sebou nezahlédl modré světlo. Dva templáři ve zbrojích stáli před otevřenou celou, jeden držel svítící lampu. Ani jeden neměl přilbici, proto je poznal – ne podle jména, těch znal jen pár, ale věděl, že jsou to nemilosrdní lovci, kteří řádu sloužili tak dlouho, že se v průběhu let ta trocha lítosti, již v sobě mívali, rozpadla v prach.

„Opatrně,“ řekl Lamponoš. „Tahle ví, jak se používá oheň.“

Druhý, o kterém Cole uvažoval jako o Nosáčovi, si pohrdavě odfrkl. „Jen ať to zkusí.“

Fňukání vycházelo z cely. Lamponoš obrátil oči v sloup a odvrátil se. „S tím bych si nedělal starosti. Když jsme ji chytili, už v ní moc vzdoru nezbývalo. A teď je ho ještě míň.“

„Hm. Myslíš, že to zvládne?“

„Asi by bylo lepší, kdyby ne.“ Dvojice si vyměnila vědoucné pohledy, když kvílení v cele zesílilo. Nosáč se oklepal a dveře zabouchl, probíral se velkým svazkem klíčů, dokud nenašel ten, který hledal. Zámek zlověstně zaklapl.

Templáři se otočili a odcházeli ke Coleovi, něco si šeptali. Vtip, následovaný krutým smíchem. Zůstal stát na místě, nervózně zadržoval dech, když přišli blíž. Jakmile však k němu dorazili, zachovali se stejně jako všichni ostatní – obešli ho, aniž by si to uvědomovali. Cole vždy čekal, že ho někdo zahlédne. Vlastně v to napůl doufal.

Když ho Nosáč míjel, z opasku mu sundal kruh s klíči.

Odešli. Lampa zmizela také, jediný zdroj světla ve vězení, které se nyní ponořilo do tmy. Cole pomalu vydechl, čekal, až se zvuk jejich kroků vytratí. Za dveřmi cely stále slyšel tichý pláč. Nedaleko na kámen s tichým tap-tap-tap kapala voda. Ze zdí se s pištěním vyřinuly krysy. Ale z ostatních cel nic neslyšel. Pokud tu byli další vězni, tak spali nebo to předstírali.

Měl by sebou hnout. Pokoušel se nohy přinutit k pohybu, ale úplně ztuhly. Připadal si nehmotný, jako by ho tvořila substance podobná stínům, jako by se v nich mohl po prvním kroku navždy rozplynout. Jeho zděšení narůstalo, srdce bušilo jako o závod.

Teď ne, vyděsil se. Teď ne!

Cole se natáhl ke zdi. Jedna jeho část se bála, že ruka prostě projde skrz a on pak zavrávorá a upadne… a bude padat dál, stále hlouběji, až jeho poslední výkřik pohltí černé zapomnění. Ale jeho dlaň se dotkla skály. Požehnané chladné skály. Vděčně si oddechl a tiskl k ní tvář, až mu její ledový hrubý povrch poškrábal tvář.

Jeho dech se zpomalil. Třásl se, ale byl stále skutečný.

Ještě není příliš pozdě.

Zašátral v kapse a vytáhl malý předmět obalený látkou. Opatrně ho rozbalil, vytrysklo azurově modré světlo svítícího kamene. Při tom, co bude následovat, je světlo zapotřebí.

Potřeboval několik pokusů, než našel klíč, který templář použil. Tiše s ním otáčel, dokud se zámek s nepříjemným cvak neotevřel. Pak se zarazil – pláč v cele náhle ustal. Cole nečekal, jestli zvuk vyvolá reakci stráží, otevřel dveře a vstoupil do cely.

Svítící kámen odhalil stísněnou místnost plnou špíny. Byla prázdná s výjimkou jednoho kbelíku a dívky krčící se v rohu, oblečené v umazaných hadrech s temnými skvrnami krve. Její? Nebo někoho jiného? Dívčiny černé vlasy v mokrých provazcích spadaly na ramena, tvář si zaštítila rukama.

Cole dlouhou chvíli nic nedělal, jen přešlapoval z nohy na nohy a pozoroval ji. Pak se sklonil a položil svítící kámen na podlahu vedle ní. Jeho světlo zesílilo a vyslalo na zdi divoce tančící stíny. I přes špínu v cele dívku cítil – pot nasáklý nemocí. Chvěla se, nepochybně si myslela, že jí ublíží. Proto čekal.

Po chvíli zpoza jejích paží vykoukl pár zarudlých očí. Byla pohledná, nebo spíš bývala. Teď byla jen kost a kůže, vyčerpaná strastmi, kterými si po cestě sem prošla. Dívka ve světle kamene zamrkala, nechápavost válčila s hrůzou. Zírala na Colea a ten jí pohled oplácel.

„Ty mě vidíš,“ řekl. Jeho úleva byla téměř hmatatelná.

Dívka vyjekla, jako by ji udeřil, a pokoušela se od něj odtáhnout, jak jen to šlo. Vmáčkla se do kouta cely jako zvíře v kleci, divoce se třásla. Její špinavě ruce škrábaly po zdech, jako by ji mohly dostat skrz. Cole čekal, dokud se její zoufalé úsilí nezpomalilo a ona se na něj znovu nepodívala.

„Ty mě vidíš,“ zopakoval, tentokrát mnohem jistějším hlasem.

„Nechtěla jsem to spálil,“ zašeptala přes trhané nádechy. „Z rukou mi vyšel oheň, ale já ani nevím proč. Stalo se to tak rychle, snažila jsem se je varovat…“ Dívka zavřela oči, po umazaných tvářích se jí řinuly slzy. Roztřesenou rukou si je otřela, ještě víc si při tom umazala tvář.

Cole čekal. Její vzlyky postupně ustávaly a ona se na něj znovu podívala, tentokrát mnohem ostražitěji. Stále před ní dřepěl, nehýbal se, a v jejích očích spatřil první záblesky zvědavosti.

„Vy jste mág?“ zeptala se. „Říkali, že jeden přijde.“

Zaváhal. „Ne.“

„Tak… kdo jste?“

„Jmenuji se Cole.“

Stěží odpověď, kterou čekala. Plná očekávání ho sledovala, on však mlčel. „Ale… pokud nejste mág, tak co tady děláte?“ zeptala se nakonec. „Co ode mě chcete?“

„Přišel jsem, protože mě můžeš vidět.“ Sáhl pod koženou vestu a vytáhl dýku. Byla to zdobná zbraň s krásně vyvedeným bronzovým jílcem ve tvaru dračí hlavy. Její ostří zářilo v modrém světle a dívka na ně nevěřícně upřela oči. „Cítil jsem to, když tě sem přivedli,“ pokračoval. „Věděl jsem to dřív, než jsem se s tebou setkal.“

Dívka otevřela ústa a pak je znovu zavřela. Když promluvila, její hlas zněl velmi tiše. „Vy… vy mě chcete zabít?“

„Mám to v plánu. Ano.“

Uteklo jí slabé vyjeknutí. „Protože jsem mág?“

„Ne, o to tu nejde.“

„Tak… proč? Co jsem vám udělala?“

„Nic jsi mi neudělala.“ Přemohly ho emoce a zoufalství, že ho uvrhli sem dolů, se dralo na povrch a snažilo se uniknout. Vzalo mu to dech a on na okamžik složil hlavu na kolena, jen se kýval sem a tam. Jednu jeho část napadlo, jestli dívka využije příležitosti a použije na něj magii. Vyvolá oheň, před kterým varovali templáři? Jaké to bude? Mohla by ho zabít?

Ale ona neudělala nic. Cole se snažil získat zpět rovnováhu a jednou dlouze vydechl, než k ní znovu vzhlédl. Dívka jako by v rohu zamrzla. Nedokázala od jeho dýky odtrhnout zrak, možná ji ani nenapadlo, že by se ho měla pokusit zastavit.

„Já… se vytrácím,“ zamumlal. „Cítím, jak kloužu štěrbinami. Musím to udělat. Mrzí mě to.“

„Budu křičet.“

Ale nekřičela. Viděl, jak si při tom nápadu uvědomila, že by tak jen přivolala zpět templáře, pokud vůbec někoho. Přestože čelila ozbrojenému muži, druhá vyhlídka jí připadala ještě horší. Tomu rozuměl až příliš dobře. Pomalu sklouzla k zemi, poražená.

Cole k ní o kousek postoupil, srdce mu v hrudi bušilo jako šílené. Natáhl se a dotkl dívčiny tváře, neucukla ani o píď. „Můžu se postarat, aby to zmizelo.“ Slova vyřkl laskavě a na důkaz slibu pozvedl dýku. „Ta bolest, ten strach. Můžu to udělat rychle. Nemusíš tu zůstat a vidět, co si pro tebe přichystali.“

S nepřirozeným klidem si ho prohlížela. „Ty jsi démon?“ zeptala se nakonec. „Oni říkali, že tohle se mágům stává. Že přijde démon a změní je v netvory.“ Pak se usmála, úšklebek bez života, který ladil s jejíma mrtvýma očima. „Ale to oni dělat nemusí. Já už netvor jsem.“

Nereagoval.

„Říkala jsem, že jsem to tam spálit nechtěla. To jsem pověděla i jim. Ale já lhala.“ Přiznání vyplivla jako studený jed. „Poslouchala jsem svou matku, otce, všichni křičeli, a já neudělala vůbec nic. Jsem ráda, že jsou mrtví.“

Když prozradila své tajemství, dívka se zhluboka nadechla a mrkáním zahnala slzy. Podívala se na Colea, ale ten si jen povzdechl. „Já nejsem démon,“ řekl.

„Ale… co tedy jsi?“

„Ztracený.“ Vstal a nabídl jí ruku. Zaváhala, ale pak otupěle přikývla. Zvedl ji na nohy, stála jen kousek od něj. Obklopovalo je modré světlo svítícího kamene spolu se zvláštní důvěrností. Viděl každý detail jejího obličeje, každou stopu, kterou na tvářích zanechaly slzy, každý pramínek vlasů.

„Podívej se na mě,“ požádal ji.

Zmateně zamrkala, ale poslechla.

„Ne, podívej se na mě.“

A ona to udělala. Dívka se podívala na Colea, podívala se do něj. Chystal se ji zabít, a ona to věděla. Životem prošel nepovšimnut a rychle na něj zapomněli, ale pro ni, v tuto chvíli, byl nejdůležitější věcí na světě. Teď věděla, co je. Cole byl jejím vykoupením, cestou ze světa plného hrůzy. V jejích očích viděl unavenou úlevu smíšenou se strachem. Těch očí se držel, díky nim se cítil skutečný.

„Děkuji,“ vydechl a zarazil jí dýku do hrudi.

Šokovaně zalapala po dechu, ale pohledem neuhnula. Přitlačil, nořil dýku hlouběji do srdce. Křečovitě se otřásla, z úst jí vytryskla jasně rudá krev. Pak se mu s posledním zachvěním zhroutila od náruče.

Cole ji pevně držel, díval se jí přímo do očí. Nasával každý moment, zatímco z ní unikal život. Ta chvíle zdánlivě trvala věčnost… a pak zemřela.

Rozechvělý nechal její tělo sklouznout z dýky, aby mrtvé dopadlo na podlahu. Téměř nevnímal horkou krev, která pokrývala zbraň, jeho ruce a koženou vestu. Nedokázal se přestat dívat do jejích očí, které zíraly do prázdna. Poklekl a zavřel je, na víčkách zůstaly šarlatové šmouhy. Pak zavrávoral dozadu, opřel se o stěnu cely. Ztěžka dýchal.

Musíš přestat.

Potřeboval na to veškerou vůli, aby od ní oči odtrhnul. Jako opilec dovrávoral k svítícímu kameni, zvedl ho ze země a obmotával látkou, dokud se cela znovu neponořila do tmy. Pomalu a rozvážně se nadechl, aby se uklidnil.

Téměř zapomněl, jaké to je být spojený, ten pocit, že patří do okolního světa. Něco v něm si bylo jisté, že teď přiběhnou templáři a celá Bílá věž se dozví, kdo je – uprchlý mág, který se prochází v jejich středu. Duch věže.

Přišli by se svými kouzly a meči. Srazili by ho k zemi a zamkli zpátky do cely. Bude ztracený v temnotě, dokud za ním nedorazí, aby to s ním skoncovali jednou provždy. Až otevřou dveře, najdou ho ležet na podlaze a prosit, aby to ukončili.

Ale nikdo nepřišel.

Nikdy nikdo nepřišel.

2.

Společenské mravy diktovaly šlechtě v Orlais, aby na veřejnosti nosila masky. Tato delikátní umělecká díla hýřila barvami, které naznačovaly vliv různých rodin. Některé byly ozdobené drobnými šperky, které vytvářely vkusné vzory, zatímco další si je vykládali stříbrem a zlatem. Někteří k nim navíc přidávali paví pera nebo blyštivé dračí šupiny. Mít hezčí masku než rival se považovalo za znamení převahy, a proto se nejlepší výrobci masek v říši shromažďovali kolem nejvlivnějších lidí, kteří se o své umělce starali nejlépe.

Sluhové nosili jednodušší verzi tradičních masek rodu svého pána nebo paní, jasná zpráva všem, kdo je viděli: Já jsem majetkem a každý, kdo mi ublíží, riskuje hněv toho, komu sloužím. Nosit masku, na kterou jste neměli oprávnění, bylo nesmírně nebezpečné. Moudrý šlechtic si masky chránil stejně jako pověst.

Být v Orlais bez masky něco vypovídalo. Buď jste byli chudák tak neužitečný, že jste nemohli ani posluhovat v domě šlechty, nebo jste se považovali za povznesené nad Velkou hru. Mezi elitou se však nad Velkou hru nikdo nepovznášel. Tam jste byli buď hráčem, nebo pěšákem, ničím jiným.

Justinia V., Božská Oltáře, a její čestní hosté na večerní oslavě masky nenosili. Stejně tak houf kněžek, co ji doprovázely. Církev se nad Velkou hru nepovznášela, naopak z ní byla vyloučena, a od každého šlechtice se očekávalo, že bude ke kněžce mluvit s neskrývanou úctou bez ohledu na to, co nosí. Mnoho kněžek se však do Velké hry zapojovalo, a někteří dokonce tvrdili, že Božská patří mezi nejlepší. Církev prostě hrála podle jiných pravidel.

Ani Evangeline nenosila masku. Coby templářka byla technicky z Velké hry vyloučena stejně jako církev. Toto vyloučení však mnozí šlechtici většinou ignorovali.

V tanečním sále v paláci byla jediná, kdo nosil zbroj a měl u sebe zbraň. Její vyleštěné templářské brnění zářilo a vzala si nejlepší červenou tuniku, na které bylo zlatou nití vyšito vycházející slunce Oltáře. Dokonce si spletla vlasy do elegantního copu, jak to dělaly ženy u dvora. I tak byla jen stínem v porovnání se všemi třpytivými róbami, vysokými parukami s ozdobnými hřebeny, perlovými šňůrami a šperky, co se blyštěly ve světle ohně, a Evangeline si to dobře uvědomovala.

Evangeline věděla, co si dvorní dámy dívající se jejím směrem myslí, a věděla také, co si mezi sebou za zdobnými vějíři šeptají. Někdo tak pěkný jako ona by si měl najít manžela. Skutečnost, že se rozhodla přidat k bojovému řádu, znamenala, že buď pochází z chudé rodiny, nebo hůř, že je příliš neohrabaná, aby se zapojila do řádné společnosti.

Ani jedno nebyla pravda, ale na tom nezáleželo. Ona sem Velkou hru hrát nepřišla. Ona tu sloužila jako čestná stráž Božské, viditelné varování těm, kdo by chtěli oslavu využít jako záminku pro dělání problémů.

Ples údajně pořádala císařovna, ale Její císařské Veličenstvo nebyla nikde k vidění. Podle toho, co Evangeline slyšela, se nacházela v Zimním paláci v Halamshiralu – buď si užívala pozornosti nejnovějšího milence, nebo potlačovala povstání, záleželo na tom, koho jste se zeptali. Tak jako tak bylo jasné, že událost zaranžovali palácoví úředníci, ale nezdálo se, že by to někomu z hostů vadilo. Ukázat se tu bylo důkazem, že jste byli hodni pozvání, což bylo důležité samo o sobě. Taneční sál byl plný lidí.

Božská seděla na ohromném dřevěném trůně zdobeném řezbami, který byl přinesený speciálně pro tuto příležitost. Stál na vyvýšeném pódiu, odkud se Božské nabízel výhled na celý taneční sál. Také to znamenalo, že každý, kdo se na ni obrátil, tak musel učinit zezdola. Orlesiánským šlechticům se nelíbilo, že jim někdo připomíná jejich podřízenost, přestože jim dotyčná nesporně nadřazená byla. Když dlouhá řada těch, kdo ji přišli ze zdvořilosti na začátku večera pozdravit, zmizela, oslovit ji později dorazilo jen pár lidí.

Čestný host tu proto seděl v naprosté tichosti, zatímco doprovod kněžek po jejím boku nad ní držel stráž. Sledovala houf tanečníků vířících tanečním sálem, udržovala neutrální výraz, aby ji nikdo nemohl nařknout ze znuděnosti. Pokud se v objemném rudém rouchu a blyštivém diadému cítila nepohodlně, nedala to na sobě nijak znát. Evangeline Božskou považovala za ztělesnění ledového klidu, ačkoliv se většina komentářů, které zaslechla, týkala jejího věku. Její předchůdkyně zastávala úřad téměř padesát let a říše si za tu dlouhou dobu zvykla na seschlou a stařičkou Božskou. Nyní se však situace změnila a někteří dávali najevo, že Justinia V. by se vyššího věku dožít neměla.

Jak bylo pro Orlesiánce typické, činili tak jen v tichosti a samozřejmě při tom za zády skrývali dýku. Koneckonců to byla Stvořitelova vyvolená, o kom mluvili. Evangeline shledávala jejich touhu ospravedlnit takovou svatokrádež ubohými pošklebky a jízlivými poznámkami za odpudivou, ale takové už byly způsoby říše.

Hudebníci, velká skupina rozmístěná v galerii vysoko nad tanečním sálem, náhle nasadili rychlejší tempo. Tanečníci ocenili jejich volbu potleskem a začali se řadit v přípravě na tourdion. Byl to temperamentní tanec, který se stal velmi populárním, když se rozšířila zvěst, že si ho oblíbila císařovna.

Seřazení tanečníci zaujali posture droit, pravou nohu lehce vystrčenou před sebe, aby rovnoměrně rozložili váhu. Pak začali – malé vykopnutí do vzduchu levou nohou následované nepatrným poskočením pravé, střídání nohou až do pátého kroku, potom krátké odskočení nazad do původního postoje. A zase od začátku.

Všechno to vykopávání a poskakování se postaralo o skvělé představení. Hodně lidí v tanečním sále už mělo upito, i když někteří tanečníci zjevně věnovali elegantnímu provedení velké úsilí. Dav po stranách sálu obdivně hlasitě zatleskal, připojila se dokonce i Božská a její kněžky.

Jak tempo hudby zrychlovalo, kroky tanečníků byly stále horečnatější. Najednou se ozval polekaný výkřik – mladá dívka upadla na zem, roztrhla si sukni a při pádu s sebou strhla i tři další. Horší však bylo, že jí spadla maska a hlasitě zazvonila na podlaze. Hudba okamžitě ustala a sálem se rozšířil tlumený zaujatý hovor, promísený s pobavením.

Nikdo se nepohnul, aby mladé ženě pomohl. Nechali ji, aby se nešikovně vyškrábala na nohy, zatímco si jednou rukou držela zbytky sukně a druhou šátrala po masce. Panovačně vyhlížející žena ve vysoké paruce z bílých kudrlin, zjevně její matka, vyběhla na parket, popadla dívku za ruku a odtáhla ji pryč. Matčina tvář byla skryta za zlatou maskou, ale z každého jejího pohybu čišelo spíš ponížení než obavy o dceru.

Zkušený pozorovatel by si mohl všimnout, že viníkem jejího pádu byla jiná mladá dívka v nádherných žlutých šatech. Také by si mohl všimnout, že když hudebníci začali novou skladbu, pomalejší, aby se vzpamatovali z přerušení, dívka se přesunula před muže, se kterým původně tančila ta druhá. Popravdě řečeno, Evangeline podezřívala všechny v sále, že přesně vědí, co se tady stalo a proč, a že její manévr tiše schvalují. Velká hra byla stejně nemilosrdná jako opovrženíhodná.

Evangeline stála na svém místě před pódiem Božské a pozorně si prohlížela dav. Z dlouhého stání ji bolely nohy a pach potu překrytý parfémem už se pomalu nedal snést. Přesto musela být ostražitá. Potíž s tolika maskami byla, že se za nimi mohl skrývat zabiják. Kdokoliv mohl být cizinec a nikdo z hostů by si ani nemusel všimnout, že mezi ně nepatří. Doufala, že armáda strážných mimo taneční sál bude řádně plnit povinnosti. Ona mezitím mohla jen čekat, možná ještě další hodinu, než se Božská z plesu zdvořile omluví a práce Evangeline skončí.

„Vidím, že se nemůžete dočkat, až odsud odejdete.“

Evangeline se otočila a spatřila členku doprovodu Božské, jak k ní schází z pódia. Téhle si všimla už dřív – žena s krátkým zrzavými vlasy a jasnýma modrýma očima, která se pohybovala s takovou sebekontrolou a elegancí, že by Evangeline nepřekvapilo, kdyby i přes róbu o kněžku vůbec nešlo. Možná osobní strážkyně? Určitě by dávalo smysl, kdyby Božská nesvěřila osud jen jednomu meči. Evangeline by to nijak neuráželo.

„Její Dokonalost se nemusí obávat, že bych ji opustila,“ odvětila.

Žena s odzbrojujícím úsměvem zvedla ruku. „Nic podobného jsem naznačovat nechtěla. Při skrývání pocitů odvádíte mnohem lepší práci než většina templářů, se kterými jsem se setkala. I tak to však pro vás musí být velmi nudný úkol.“

Evangeline se zarazila, nebyla si jistá, jak má odpovědět. „Myslím, že můj velitel rytířů se domníval, že bych tento úkol mohla lépe… snášet vzhledem k rodině, do které jsem se narodila.“

„Ale není tomu tak.“

„Tento život jsem opustila už velmi dávno.“ Přelétla pohledem dav tanečníků, kteří právě končili s poslední skladbou. Bouřlivě zatleskali hudebníkům na galerii, pak se rozptýlili a zapojili do hovorů. Bylo to jako sledovat vlčí smečku. Vyslídit nejslabšího člena a izolovat ho s úmyslem zabít. Jediným násilím však budou sladká slůvka a přísliby. Taneční sál byl bojiště neustále poseté těly, a přesto se tu zatím nevyhrála jediná bitva. Při další společenské sešlosti se scéna bude rozehrávat znovu a znovu, stejně pravidelně jako příliv. „Všechno to bohatství a vliv, a k čemu ho používají? K vlastnímu prospěchu, zatímco se svět kolem nich rozpadá.“

Na rusovlásku to, zdá se, zapůsobilo. „S tím souhlasím. A vím, že Její Dokonalost také.“

„Tím pádem budeme alespoň tři.“

Od srdce se zasmála a natáhla ruku. „Omlouvám se za své otřesné způsoby. Jmenuji se Leliana.“

„Kapitánka rytířů Evangeline.“

„Ach ano, už vím. Vedlo se hodně debat o tom, kdo bude Božskou v noci strážit. Mnoho členů vašeho řádu se stejnou hodností zastává jisté… postoje, které nás velmi znepokojují.“

Tón jejího hlasu vzbudil Evangelininu pozornost, jako by tu bylo mnohem víc než to, co vyslovila nahlas. Když Leliana poodešla k nedalekému servírovacímu stolku a nalila si sklenici vína, Evangeline ji následovala.

„Co jste tím myslela?“ zeptala se. „Jak vás znepokojují?“

„Víte, co se stalo v Kirkwallu?“

„Nevědí to snad všichni?“

Leliana ukázala rukou na řadu okázalých oken, skrz které byla jasně vidět Bílá věž. Spolu s palácem patřila k budovám, které jste mohli v hlavním městě vidět odevšad, a v noci byla osvětlená magií, aby vypadala jako nádherný bílý drahokam prořezávající temnotu – meč Stvořitele, jak s oblibou říkávali templáři. „Kruh mágů v Kirkwallu se vzbouřil a zavlekl město do války, jejíž následky stále pociťuje celý Thedas. Templáři na to dnes nahlíží dvěma způsoby – buď jako na zkoušku svého vlivu… nebo jako na lekci, kterou si musí vzít k srdci.“

„A co to má společného se mnou? Nevěřím, že bych se vyjádřila na podporu kteréhokoliv z těchto postojů.“

„Opravdu?“ Leliana usrkla ze sklenky a prohlížela si Evangeline, v očích jí pobaveně jiskřilo. „Řekla jste, že šlechta se svým majetkem nedělá nic užitečného. Nelze z toho snad vyvozovat, že templáři jsou podle vás jiní?“

Znovu skrytý význam. „Samozřejmě. Chráníme svět před mágy a mágy před nimi samými – ne proto, že by nás o to požádali, nebo že by šlo o snadný úkol, ale protože je to správná věc.“

„To mi zní jako postoj.“

„Takový, který sdílím se zbytkem řádu.“

„Kéž by tomu tak bylo.“ Leliana na okamžik zvážněla, ale pak pokrčila rameny. „Mnozí si myslí, že válka je nevyhnutelná a Oltář nedělá dost, aby templáře podpořil v jejich úsilí válce předejít. Říkají, že si musíme zvolit stranu.“

„A vy mi tvrdíte, že jsem dnes večer byla vybrána jako stráž Božské, protože si myslíte, že jsem si stranu už vybrala?“

„To nedokáži říct. Ale stálo by to za diskusi.“

Evangeline zaraženě mlčela. Rusovláska pokračovala v popíjení vína, díky jejímu nevinnému výrazu se zdálo, že spolu neprobírají nic důležitého.

Na druhé straně tanečního sálu jí do zorného pole vstoupil další templář. Byl to jeden z mladších členů řádů a tvář lesknoucí se potem naznačovala, že spěchal. S pohledem plným úlevy zahlédl Evangeline a rychle k ní davem proběhl. „Ser Evangeline! Díky Stvořiteli, že jsem vás našel!“ Kousek od obou žen se zastavil, když si příliš pozdě uvědomil, že přerušil jejich rozhovor.

Leliana se tiše zasmála, nevypadala nijak dotčeně. „Žádný strach, mladý pane, i když doufám, že máte dobrý důvod přinést sem meč. Koneckonců by tu měl být přítomen jen jeden.“ Kývla hlavou k meči, který visel u Evangelinina opasku.

Mladý templář sklouzl pohledem ke své zbrani, stále v pochvě, a zrudl rozpaky. „Omlouvám se, nenapadlo mě…“

„Máte důvod tady být?“ připomněla mu Evangeline.

„Já, ehm… ano, mám!“ S úlevou vytáhl zpod tuniky složený list papíru a podal jí ho. „Poslal mě velitel rytířů. V Bílé věži došlo k další vraždě.“

„K další?“ Po Evangelininých zádech se rozšířil chlad, když dopis otevřela. Byla to výzva k okamžitému návratu do věže, jakmile Božská odejde ze slavnosti. Také tam bylo zmíněno, že se o poslední vraždu zajímá sám lord Hledač. Mezi řádky četla, že velitel rytířů považuje tento vývoj za nežádoucí. „Vyřiďte mu, že se vrátím hned, jak to bude možné.“

Templář přikývl, ale místo aby odešel, zaváhal. Díval se na Lelianu, nejistě si kousal ret a ona zvědavě povytáhla obočí. „Omlouvám se, madam, ale myslím, že možná mám zprávu i pro vás.“

„Ale? Od templářů?“

„Ne, venku byl sluha, který vás hledal. Rusovlasá kněžka v doprovodu Božské, tak to říkal. Bylo mi řečeno, že je tu vaše stará přítelkyně, která by vás ráda viděla.“

„Stará přítelkyně?“ Vypadala zaujatě. „Řekl sluha, o jakou přítelkyni jde?“

„Ne, madam. Ale pokud to pomůže, pravil, že ta osoba pochází z Fereldenu.“

„Pomohlo.“ Obrátila se k Evangeline a lehce se uklonila. „Vypadá to, že náš rozhovor bude muset pokračovat jindy, má dobrá ser. Do té doby nechť na vás dohlíží Stvořitel.“

„I na vás.“ Evangeline se dívala, jak kněžka odchází s mladým templářem, a uvědomila si, že teď její zvědavost dráždí ještě víc. Říkalo se, že si Božská po boku drží agenty a někteří z nich jsou bardi – mistrovští manipulátoři Velké hry, někdy špioni, jindy přímo nájemní vrazi. Pokud k nim ta žena patřila, pak by mohl být jejich rozhovor velmi nebezpečný.

Evangeline se nenuceně rozhlédla po tanečním sále a přemýšlela, kolik lidí jejich rozhovor vidělo a teď o něm mluví. Dostanou se řeči k veliteli rytířů? Pro templáře teď nastaly těžké časy. Povstání v Kirkwallu zažehlo jiskru neklidu ve všech Kruzích po celém Thedasu a po následném zákroku byla situace velmi napjatá. Všichni se teď lekali stínů, na každém rohu viděli spiknutí. Bílá věž nebyla výjimkou.

Naštěstí se nezdálo, že by si jich někdo všímal. Z pohledu orlesiánské šlechty tu Božská dnes byla jen na ozdobu a Evangeline jako její osobní strážkyně jim nestála za pozornost. Pomalu vydechla a vrátila se na místo před pódiem.

Ty vraždy jí dělaly starosti. Její vyšetřování nikam nevedlo a v současném společenském klimatu to znamenalo neodpustitelné selhání. S trochou štěstí tentokrát najde důkazů víc.

Ples pomalu končil, hudebníci se naposledy uklonili a odložili nástroje. Pár mužů se stáhlo do „večerního salónku“, což byl zdvořilý způsob, jak říct, že jdou silně popíjet, kouřit dýmky a věnovat se dalším aktivitám, které by manželky neschvalovaly. Bylo příhodné, že ženy zůstaly samy a mohly na oplátku pomlouvat nepřítomné manžely. Někteří už se omluvili a odešli – to byli ti, co ve Velké hře prohrávali a chtěli odejít dřív, než si ještě víc poškodí reputaci – přestože odejít před čestným hostem se považovalo za známku slabosti.

Jako by vycítila příležitost, Božská vstala ze svého trůnu. Kněžky sestoupily z pódia a hlasitým tleskáním si získaly pozornost davu. To se jim také povedlo a vyvolaly tak tlumené vzrušené hovory, když se všichni shromáždili v očekávání projevu. Evangeline ustoupila stranou, aby nikomu nestála ve výhledu.

Božská poděkovala doprovodu kývnutím hlavy a pozvedla ruce. V ceremoniálním rouchu a čelence vypadala působivě a všichni šlechtici se jí podle práva museli hluboce uklonit, čímž děkovali samotnému Stvořiteli, že jim umožnil setkání s jeho vyvolenou, místo aby s ní jednali jen jako s dalším hostem se zajímavým titulem. Přítomní šlechtici přirozeně nebyli klanění příliš nadšení, natož aby na ně byli hrdí, byli však ochotní úctu předstírat, a celý sál se na dlouho ponořil do naprostého ticha.

„Vážení občané, bratři a sestry,“ začala, její hlas zněl celým sálem. „Sešli jsme se dnes v noci, abychom poděkovali Stvořiteli, že si díky jeho vůli můžeme užívat tolika privilegií – prosperity, svobody a říše, která se rozkládá na polovině Thedasu. Bylo to právě toto město, kde Zpěv světla započal cestu do všech čtyř koutů světa, a bylo by příhodné, kdybychom se přestali považovat za Stvořitelovy vyvolené děti.“

Božská se odmlčela a s tajemným úsměvem sestoupila z pódia. Evangeline se málem zakuckala překvapením a s obtížemi skrývaný zmatek ve tvářích kněžek na pódiu prozrazoval, že to nečekaly ani ony. Ta slova byla vskutku neslýchaná.

Sálem se šířil užaslý šepot, když Její Dokonalost přistoupila k nejbližším šlechticům. Někteří nejistě ustoupili, další se slušně uklonili nebo poklekli. Vůdkyně Oltáře vždy žily stranou, s výjimkou státních záležitostí opouštěly Velkou katedrálu jen zřídka. Že tato souhlasila přijít na ples, i když byla pozvána císařovnou, bylo překvapením. Šlechtici proto neměli žádný precedens, podle kterého by se chovali, kromě formálních audiencí.

Božská vzala za ruku postarší, uklánějící se ženu v elegantní kaštanové róbě a žena se zachvěla, když si nadzvedla masku a políbila prsteny Božské. Ta se zdvořile usmála a pokračovala hlouběji do davu, který se před ní pohotově rozestupoval. Ve skutečnosti před ní prakticky uhýbali a Evangeline v nich i přes paruky a načančané oblečení viděla moře syčících hadů.

Se zpožděním si uvědomila, jaký tu má úkol, a zařadila se kousek za Božskou. Pohledem zkoumala dav, který se snažil udržovat odstup, když do něj pronikaly. Navzdory hrůze za maskami bylo snadné poznat, že vzbuzuje i zvědavost. Byla snad výhoda mít s sebou v posvátném plášti mladší ženu?

„Neměli bychom dovolit, aby nám strach zastínil rozum,“ pokračovala Božská. „Musíme pamatovat na ty, kdo nás bránili ve zlých časem minulých věků, na ty, co svou obětí umožnili naši prosperitu. Měli bychom být jejich dlužníky, a přesto na tuto skutečnost zahanbujícím způsobem zapomínáme.“

Božská se dramaticky odmlčela, prohlížela si ztichlé publikum. „Mluvím o mázích. Zpěv světla říká: ‚Magie je tu od toho, aby člověku sloužila, nikdy mu nemá vládnout.‘ A tak tomu bylo. Mágové nám sloužili dobře, v mnoha válkách po mnoho staletí, ale jak se k nim chováme v dobách míru? Nechceme jim nijak ublížit, ale neubližujeme jim i tak?“

„Lžete!“ Výkřik zazněl z davu. Na okamžik se zdálo, že si nikdo není jistý, kdo to promluvil. Pak se šlechtici se šokovaným šepotem rozestoupili, když mezi nimi prošel neznámý muž. Od ostatních vznešených hostů se muž s řídkými vlasy nijak nelišil, v elegantním černém hedvábném kabátci vypadal jako pravý gentleman. Když však strhl maskou, tvář pod ní byla zkřivená smutkem a hněvem.

„Vy všechny nám chcete ublížit! Je to Oltář, kdo je učí, že se nás mají bát! Držíte nás pod palcem, znovu a znovu nám připomínáte, že nás necháváte žít jen proto, že jsme užiteční!“

Lidé v sále dál ustupovali, až vytvořili tak velký prostor, že muž stál s Božskou a Evangeline za jejími zády prakticky sám. Položila dlaň na jílec meče. Pokud ten muž byl mág, jak tvrdil, znamenalo to, že je nebezpečný. Pokud vytáhne zbraň, nebo pokud stráže zvenčí přijdou zkontrolovat rozruch, život Božské bude v ohrožení.

Božská však zůstala klidná a pozvedla ruce, aby uklidnila dav. „Vy všichni, prosím,“ zavolala. „Ke strachu není důvod. Souhlasím s vámi, že jsou lepší způsoby, jak si zařídit slyšení, ale i tak si tohoto muže ráda vyslechnu.“

Její publikum nervózně zahučelo, úplně je nepřesvědčila. Mága také ne. „Vy mě vyslechnete? Vy jste rozpustila Kolegium čarodějů a umlčela naše vůdce! Dělala jste všechno možné, ale nás jste nevyslechla!“

„Já poslouchám,“ odvětila, „ale pořádek musí být dodržován, to si zajisté uvědomujete i vy. Má-li být mír, nelze ho dosáhnout skrze hrozby a požadavky. V sázce je mnohem víc životů než jen ty mágů.“

Evangeline mága pozorně sledovala. Ten muž tu neměl co dělat. Soudě podle jeho slov patřil ke Kruhu – možná dokonce do Bílé věže, i když ona ho nepoznávala – ale zjevně musel uniknout templářským hlídačům, aby se sem dostal. Pochybovala, že mu šlo jen o rozhovor.

Třásl se, zdálo se, že nemá daleko k slzám – ale ruce podél boků měl stále zaťaté v pěst. „Nevidíme, že bychom dosáhli nějakého míru,“ vyprskl. „Pokud nám Kirkwall něco ukázal, tak to, že bez boje ničeho nedosáhneme.“

S tím pozvedl ruce, kolem kterých se začala shromažďovat jasně červená energie. Sál naplnilo elektrické napětí, které štípalo na kůži a s hukotem vibrovalo hluboko v lebkách. Magie. Přehrada, která zadržoval paniku davu, se protrhla. Lidé poplašeně křičeli, někteří se rozběhli ke dveřím sálu. Odstrkovali vše, co jim stálo v cestě, dupali po sobě, když to bylo třeba, a ječeli hrůzou.

Evangeline skočila před Božskou. Ve zlomku okamžiku tasila meč a sekla s ním po mágovi. Jejich pohledy se střetly – templář a mág, nejstarší nepřátelé. „Vzdej to,“ varovala ho. „Víš, co dokážu. Tohle nemusí skončit v krvi.“

Zvuk, který vydal, byl napůl smích, napůl unavený povzdech. „A jak jinak by to mohlo skončit? Já už jsem mrtvý.“

Mág natáhl paže, vpřed vyrazil široký oblouk plamenů, ale Evangeline už byla v pohybu. „Stáhněte se, Vaše Dokonalosti!“ vykřikla a doufala, že ji Božská uslyší. Vrhla se do cesty plameni, cítila horko, co jí olízlo tváře, a sekla mečem po mágově hrudi.

Ona měla vlastní moc, kterou s ní sdíleli všichni templáři. Byla to moc, které se mágové obávali. Když ho zasáhla mečem, usměrnila ji a cítila, jak skrze ni proudí do čepele. Jasně se zablesklo, když byl mágův proud magie rozbit, jeho plameny se náhle zastavily.

„Děvko!“ zaječel, zavrávoral dozadu. Zpod rozseknutého kabátce proudila krev. Přejel po ní prsty, zíral na krev, jako by ho pohled na ni šokoval. Pak se podíval na Evangeline a jeho tvář se zkřivila slepým vztekem.

Vrhla se na mága, došlo jí, k čemu se chystá, ale bylo příliš pozdě. Krev na jeho rukou zasyčela a vypařila se, jak přímo z ní načerpal magickou energii. Z rudé skvrny na hrudi se kouřilo a jeho oči planuly temnou a zlou energií.

Evangeline cítila, jak ji zasáhla vlna energie, dřív než se k němu mohla dostat. Pokusila se vztyčit ochranou auru, ale magie ji roztříštila, jako by to bylo jen tenké sklo. Vyrazil jí dech, cítila, jak letí po zádech vzduchem. Dopadla na mramorovou podlahu a několikrát se na ní převalila. Hlavou udeřila do něčeho tvrdého.

Ležela tam a svět se kolem ní opilecky točil, zatímco se snažila zvednout. Její paže podle všeho nechtěly spolupracovat. Řev v tanečním sále byl ohlušující, jako by přicházel ze všech stran. Slyšela výkřiky stráží, co se snažily dostat dovnitř, ale kolem nich se tlačilo příliš mnoho šlechticů. Někde za ní křičely kněžky a prosily Božskou, ať uteče.

Než ji zasáhly plameny, ucítila Evangeline příval horka. Na poslední chvíli znovu zvedla ochrannou auru, a ta tentokrát vydržela. I tak se zkroutila pod silou útoku a plameny, které spalovaly její kůži, jí působily šílenou bolest. Křičela. Zatmívalo se jí před očima, cítila, jak ji opouštějí poslední zbytky sil.

Mohla to být chvíle, mohla to být klidně i hodina, Evangeline si nebyla jistá, když znovu otevřela oči. Krčila se na podlaze, rukama plnýma puchýřů si kryla hlavu. Její meč byl pryč, musela ho upustit, když padala. Vzduch byl plný štiplavého kouře – něco v tanečním sále chytlo plamenem a oheň se rychle šířil. Panika kvůli tomu ještě zesílila, dosáhla bodu, kdy se hosté snažili dostat pryč všemi možnými prostředky. Někdo prohodil židli zdobným oknem, to se hlasitě roztříštilo.

Vzhlédla a spatřila pár černých bot. Patřily mágovi, který šel k Božské. Ta ztratila čelenku, ale její rudá róba byla i v kouři nezaměnitelná. Stáhla se na druhou stranu tanečního sálu, opírala se zády o zeď jako zvíře zahnané do kouta. Ostražitě přicházejícího mága sledovala, odmítal se poddat strachu jako všichni ostatní.

Evangeline viděla, jak mág zaťal ruku v pěst, formovala se kolem ní energie. „Oni už se nás bojí,“ zasyčel. „Teď jim k tomu dám důvod.“

S hlasitým výkřikem se Evangeline zvedla ze země. Zaťala zuby bolestí, skočila na mága a jen tak tak zachytila jeho kabátec. Když ho strhla dozadu, snažil se jí vykroutit. Plamenné kapky, které vytryskly z jeho rukou, vylétly vzhůru. Na okamžik se zdálo, že je celý strop zaplavený rudočernými stužkami, jak se na něm převalovalo a bublalo šířící se plamenné moře.

Strhla mága na podlahu. Tvrdě. Zasyčel na ni, snažil se ji odstrčit. Jednou rukou ji zasáhl do obličeje, cítila, jak se jí mágovy prsty zabořily do oka, ale pustit ho odmítala.

Pěst v železné rukavici dopadla na jeho obličej – jednou, dvakrát, třikrát… a pak něco křuplo. Zarazila se. Taneční sál stále hořel, ale žádný z plamenů už mágovi nepatřil. Ležel nehybně, rysy pokroucené v krvavé kaši, prázdné oči na ni upíraly tichý, vyčítavý pohled.

A pak všechno zčernalo.

Když se Evangeline probrala, seděla na podlaze terasy, která se nacházela hned před tanečním sálem. Obvykle se sem palácoví hosté chodili nadýchat čerstvého vzduchu, ale dříve místo klidu se nyní změnilo v čistý chaos. Kolem vířili lidé, někteří plakali na zemi, další křičeli. Šlechtična v potrhaných šatech bloumala kolem, neměla daleko k hysterii, když volala jméno svého muže. Nedaleko seděl na podlaze tlustý šlechtic, drahý kabátec zčernalý krví, strážný se mu snažil ošetřil zranění. V dálce viděla městské strážné, jak běhají do paláce a ven v zoufalé snaze nastolit pořádek.

Jak dlouho tu byla? Je Božská v bezpečí? Bylo toho na ni příliš, moře různých hlasů kolem ji mátlo. Pokusila se postavit na nohy, ale bolest do ní udeřila jako blesk. Zaťala zuby, opatrně se opřela a pokoušela se zůstat při vědomí.

Z palácových oken se valil kouř, hasiči s kbelíky vody dorazili teprve teď. S trochou štěstí dostanou oheň pod kontrolu dřív, než shoří polovina paláce. Pokud k tomu dojde, císařovna bude po návratu z Halamshiralu víc než jen trochu překvapená.

Při tom Evangeline napadlo, jestli není císařovna do útoku zapojená. Její nepřítomnost v tu noc, kdy do paláce proklouzl mág a pokusil se zabít Božskou, nevypadala jako pouhá náhoda. Pokud tomu tak bylo, templáři s tím moc nenadělají. Pokud ne, někdo za to zaplatí.

Přemohl ji nával kašle, pohled se jí rozostřil. „Jste v pořádku, kapitánko rytířů?“ zeptal se někdo.

Bylo zapotřebí několika mrknutí, než poznala Lelianu, rusovlasou ženu, se kterou předtím mluvila. Klečela vedle Evangeline, ve tváři výraz upřímných obav. „Co?“ odpověděla otupěle Evangeline, měla pocit, jako by jí myšlenky zahalila mlha. Promnula si čelo a teprve tehdy si všimla, že puchýře z jejích rukou zmizely. Kůže byla nedotčená.

Leliana se povzbudivě usmála. „Mágové už dorazili. Přivedla jsem jednoho, aby vás vyléčil, ale stále to bude bolet. Myslím, že jste se nadýchala kouře. Bála jsem se…“

„Jsem v pořádku. Děkuji.“ Evangeline potřásla hlavou. Křik kolem sebe teď vnímala jasněji, jako by se celý svět pomalu zaostřoval. „Božská… nebyla zraněna? Dostala se pryč?“

„Dostala. Odvedli ji do bezpečí.“ Evangeline si oddechla úlevou. O jednu věc, se kterou si musela dělat starosti, méně. „Chtěla jsem vám poděkovat,“ řekla Leliana. „Měla jsem tu být. Kdyby se Justinii něco stalo, zatímco bych byla pryč, nikdy bych si to neodpustila.“

„Rozumím.“

„I Její Dokonalost je vám velmi vděčná, chtěla, abyste to věděla. Pokud budete někdy něco potřebovat…“

Evangeline přikývla, na nic víc se teď nezmohla. Lelianě to stačilo, stiskla jí rameno a odešla. Dorazili další templáři. Pořádek byl obnoven. Zhluboka se nadechla, zvedla se a urovnala si zbroj. Navzdory léčivé magii měla pocit, že jsou její kosti obalené modřinami a plíce má plné sazí.

Magie nedokáže vše, připomněla si.

3.

Rhys seděl v předpokoji velitele rytířů a čekal na nevyhnutelné pozvání do jeho soukromé pracovny. Byla to spartánská místnost z šedého kamene, vybavená jen dvojicí dřevěných židlí, co ani nestály za řeč, pod velkým arkýřovým oknem, které dominovalo jedné zdi. Odtud bylo možné spatřit celé Val Royeaux, dokonce i vzdálenou přístavní čtvrť na okraji moře. Byl to úchvatný výhled na hlavní město, kterým se mohlo kochat jen pár mágů. Do horních pater Bílé věže je zvali zřídka – samozřejmě s výjimkou případu, kdy se něco pokazilo.

Což se stalo.

Nikdo z templářů sice neřekl, k čemu došlo, ale jejich zachmuřené tváře mluvily jasně. Další vražda.

S úsměvem se podíval na Adrian, která přecházela z jednoho konce malé místnosti na druhý. Tam a zpět, tam a zpět, jako kdyby se zrovna chystala zrychlit, když ji zarazila zeď a donutila otočit se. Pak si vztekle odplivla a podívala se na velké dubové dveře pracovny velitele rytířů, jako by je mohla pouhou silou vůle otevřít. Za všechny ty roky, co spolu sloužili v Kruhu mágů, nikdy neslyšel, že by ustoupila před nějakou konfrontací, ať už imaginární nebo skutečnou. Někteří lidé tvrdili, že takové chování mágovi nepřísluší, komentář, při kterém jí vždy vzkypěla krev v žilách.

Rhys se při podobných poznámkách usmíval. Jak se mág vlastně měl chovat? Věděl, co si o tom myslí prostí lidé mimo věž. Pokud byli laskaví, tvrdili, že mágové jsou hubení starci s bílým plnovousem, kteří tráví čas obklopení knihami a svitky. Pokud laskaví nebyli, z mágů se stávaly zlověstně vyhlížející postavy s tmavými vlasy a špičatými bradkami, co se plíží ve stínech a vyvolávají démony vždy, když jim v tom templáři aktivně nebrání.

Adrian byla jejich představě mágů tak vzdálená, jak jen to šlo. Byla drobná, s kšticí kudrnatých zrzavých vlasů a s pihami, díky kterým stále vypadala jako dítě, přestože byla jen o pár let mladší než Rhys a rychle se blížila ke čtyřicítce. Podobná srovnávání nesnášela a občasné škádlení procházelo jen Rhysovi. Když byla v dobré náladě. A navíc klela jako trhovkyně.

Když na to přišlo, ani Rhys nebyl klasický mág. Adrian říkal, že je na něj příliš pohledný, což ho vždy rozesmálo. Myslel si, že šediny, co se mu začínají objevovat ve vousech, mu přidávají na důstojnosti, ale ani to ženám nebránilo omdlévat, když prošel kolem. Toho si všiml. Mimo to byl Rhys příšerný v plížení ve stínech a příliš nesplňoval ani představy většiny lidí o „učenci“. Svého času odvedl ve výzkumu velký díl práce, ale zamknout se v knihovně a zírat do knih, dokud se vám nescvrknou oči, to bylo jeho představě příjemně stráveného času na hony vzdálené. O zavolání do pracovny velitele rytířů to platilo také.

Rozčílilo ho to. On i Adrian byli starší čarodějové, sloužili Kruhu mágů víc než deset let poté, co z nich Trýzeň učinila plnoprávné mágy… ale tady se k nim chovali stejně, jako by byli pouzí studenti.

„Tohle je na prd,“ zaklela Adrian. Jako vždy byla mnohem ochotnější ukázat vztek než Rhys. Na chvíli přestala pochodovat a střelila po Rhysovi pohledem značícím proč nic neděláš.

„Jsi roztomilá, když se takhle tváříš.“

„Chceš vidět něco roztomilého? Co kdybych podpálila tenhle pokoj? Zajímalo by mě, jak moc roztomilá bych potom byla.“

Tiše se zasmál. „No, já bych si stále myslel, že jsi roztomilá. Na druhou stranu templáři by se mnou asi nesouhlasili.“

„Alespoň by je to trochu rozhýbalo,“ vztekala se. „Už mě to ignorování unavuje.“

„Tak proč jim to neřekneš? Nakonec jsou přímo tady.“

„Myslíš, že bych to neudělala?“ Otočila se čelem ke dveřím pracovny. „Čekáme tu už víc než hodinu! Takhle s námi zacházet nemůžou!“

Rhys nevěděl, jestli se má smát nebo zhrozit, a tak udělal trochu od obojího. „Při dechu Stvořitelově, ženská! Mohla by ses uklidnit? Ty víš, proč nás sem přivedli. Nenasazuj jim do hlavy ještě další brouky.“

„Ty si myslíš, že ty nápady už tam nejsou? Oni se rozhodli, že vinen je někdo z nás. Teď se to jen snaží dokázat.“ Zamířila k prázdné židli vedle něj a posadila se. Pak téměř okamžitě vyskočila na nohy, jako by sezení byl ústupek, který si zatím odmítala dovolit. „Podle všeho, co zatím víme, mohl vraždit templář! Zvážili i tohle? Kdo jiný by měl klíče od žaláře?“

Rhys si povzdechl, promnul si spánky. Nepřekvapivě to bylo už popáté za poslední hodinu, co nadhodila oblíbenou teorii, jako by to byl on, koho o ní musí přesvědčit. „Z toho tvého ječení už mě bolí hlava, víš to?“ postěžoval si.

„Vyšiluješ z toho stejně jako já, jen to přiznej.“

„Pokud tím myslíš, že jsem blázen, tak ano. My oba jsme naprostí blázni.“ Lišácky na ni mrknul, a přestože Adrian obrátila oči v sloup, i ona se hořce zasmála. Trochu ji to uklidnilo, ostatně jako vždy. „Slyšel jsem, že ne všechny oběti byly v žaláři. Byl mezi nimi i student.“

„Myslíš Jolena? Myslela jsem si, že nezvládl Trýzeň.“

„Tohle si myslí všichni, ale já před pár dny na dvoře vyslechl rozhovor několika templářů. Zmiňovali tam Jolena jménem.“

„Oni mluvili tak, že jsi je mohl slyšet?“

Mrknul na ni. „Je to takové kouzlo, které znám. Ohromilo by tě. Jde o to, že vypadám hrozně zaměstnaně, zatímco ve skutečnosti poslouchám. Je úžasné a funguje především na templáře.“

Jeho vtip ignorovala, zamyšleně si poklepávala na bradu. „Jolen si při studiu vedl opravdu mizerně. Čarodějka Adria říkala, že poslední týden se jen schovával v pokoji, tak moc se Trýzně bál. Když se nevrátil jako Pokojný, tak jsem prostě předpokládala…“

„To i já,“ přikývl. Nebylo neobvyklé, že učedníci mizeli. Templáři si vás kvůli Trýzni bez varování vyzvedli i uprostřed noci. Selžete, a zemřete. Odmítnete test, přinutí vás k Obřadu pokojnosti a změní v emocionálního eunucha. Někteří takovému osudu prý dávali přednost, ale pro Rhyse bylo obtížné tomu uvěřit – nedokázal se přiblížit k Pokojnému, aniž by se zachvěl. Raději by byl mrtvý, než aby se po zbytek života díval na svět mrtvýma očima.

Když však někdo v Trýzni selhal, ostatním mágům se to neřeklo. Učedník prostě zmizel. Stávalo se to často a s ohledem na to, že mágovi jeho život nikdy zcela nepatřil – bez možnosti rozloučit se vás mohli převést do jiného Kruhu nebo vám přidělit úkol od Oltáře – zvykli jste si, že lidé neustále přicházejí a odcházejí. Neptali jste se. Mohlo tu být více vražd, než by kohokoliv z mágů napadlo, a přesný počet znali jen templáři.

„Měli nám to říct.“ Rozčilovalo ji to, její myšlenky očividně zrcadlily ty jeho. „Měli to říct alespoň Prvnímu čaroději. Nemůžou nás v nevědomosti udržovat věčně.“

„Domnívám se, že oni by s tím nesouhlasili.“

Čekal, že Adrian znovu vybuchne vzteky, ale ona se nad tím naopak zamyslela. Otočila se a odešla k arkýřovému oknu, dívala se na město dole. Věděl, na co myslí. Trýzní si prošel téměř před dvaceti lety a od té doby věřil, že je v Kruhu důležitý, že si cení jeho schopností a přínosu. Nebylo lehké připomínat si, že tomu tak není.

Od chvíle, kdy Oltář nařídil uzavřít Kolegium čarodějů, byla situace stále napjatější. Povolení k opuštění věže se odkládala. Shromažďování bylo zakázáno a při vzácných příležitostech, kdy jim dovolili sejít se ve slavnostní síni Bílé věže, jim První čaroděj stejně neměl co říct. Měl by být jejich vůdcem a zastáncem, ale teď se zdálo, že z něj udělali pouhou bezmocnou figurku.

Samozřejmě se mluvilo o povstání. O tom se hovořilo neustále. Před rokem se mágové vzbouřili ve vzdáleném městě Kirkwallu, a vzhledem k tomu, co se s nimi stalo, by Rhyse nepřekvapilo, kdyby zůstalo jen u řečí. Nutilo ho to přemýšlet, jestli se někdy vůbec něco změní. Kdyby to udělali podle Adrian, tak ano, a proto s ní někdy dokonce souhlasil.

Jakmile se dveře pracovny velitele rytířů otevřely, vyskočil ze židle. Adrian se otočila, rozmrzelý výraz naznačoval, že se veliteli chystá říct, co si o celé věci myslí, ale oba se zarazili, když místo něj ve dveřích uviděli ženu. Byla to kapitánka rytířů Evangeline, oblečená v plné templářské zbroji, a zjevně neměla na hádky náladu.

Vedle ní stál První čaroděj. Edmonde byl starý i mezi mágy Bílé věže, šedivý a tak shrbený věkem, až se zdálo, že stěží unese svou černou róbu, aniž by se pod její vahou zhroutil. Právě teď se tvářil poraženecky, ruce i nohy se mu třásly únavou tak silnou, že se musel opírat o hůl, aby zůstal stát zpříma. Podíval se na Rhyse, v zakalených očích měl omluvný pohled – těžko říct, jestli kvůli tomu, co řekl, nebo proto, co mělo následovat – a beze slova, jen za zvuků klepání hole, místnost opustil.

Ser Evangeline se dívala, jak První čaroděj odchází, a její ztuhlé rysy na okamžik změkly. Zavřela oči a povzdechla si, slabý a unavený zvuk od někoho, kdo byl donucený udělat něco nepříjemného. Když je znovu otevřela, jako by k předcházející chvíli nikdy nedošlo. „Čaroději Rhysi,“ řekla a naznačila mu, aby šel dovnitř.

Adrian předstoupila. „A co já?“ chtěla vědět.

„V pravý čas.“

„To mám jako zůstat venku, než se připravíte? Proč s námi jednáte jako se zločinci? Pokud chcete, abychom vám pomohli s vyšetřováním, tohle není nejlepší…“

„V. Pravý. Čas,“ zopakovala templářka pevným hlasem. Varovný pohled říkal, že její trpělivost je nebezpečně malá, což stačilo, aby si to Adrian rozmyslela. Rhys na ni zavrtěl hlavou, doufal, že ji tak od dalších řečí odradí. Zaťala zuby a zírala na něj, ale zůstala mlčet.

Rhys následovala kapitánku rytířů dovnitř.

Pracovna se od jeho poslední návštěvy nezměnila. Stejné válečné trofeje z dob, kdy velitel rytířů býval mladým vojákem. Stejný nevýrazný obraz od nějaké příbuzného se zálibou v pastorálních scenériích orlesiánského venkova. Stejná knihovna plná sáhodlouhých pojednání o historii a dogmatech Oltáře. Z krbu jen lehce dýmalo, ale stačilo to, aby bylo v místnosti cítit teplo a kouř. Jediným rozdílem bylo, že v pracovně nebyl velitel rytířů.

Místo něj seděl za masivním dubovým stolem cizinec. Šedinami prokvetlé vlasy naznačovaly vyšší věk, ale tvář měl jako vytesanou z kamene. Jeho zbroj se podobala templářské, byla však uhlově černá a zdobená podivným symbolem, vypadal jako vycházející slunce Oltáře, ale s okem uprostřed. Nejpozoruhodnější byly jeho šedé oči – pronikavé a chladné. Ten muž byl válečník, co bez váhání zabíjí. Rhyse poprvé napadlo, jestli mu opravdu nehrozí nebezpečí.

„Sednout,“ vyštěkl muž a kývl k malé židli na druhé straně stolu. Rhys zjistil, že ho poslechl dřív, než se o tom stačil sám rozhodnout. Tiše seděl, zatímco muž listoval několika listy papíru. Ve vzduchu bylo cítit napětí a Rhys si nebyl jistý, co ho znervózňuje víc – představa, že se na těch listech píše o něm, nebo ser Evangeline, která s naprosto bezvýraznou tváří stála v pozoru vedle stolu.

Odkašlal si. Nebyl přece důvod být nezdvořilý. „Připojí se k nám i velitel rytířů?“ odvážil se zeptat.

Muž vzhlédl od čtení a překvapený tou drzostí povytáhl obočí. Chvíli to vypadalo, že neodpoví. Pak papíry odložil a s pomalou pečlivostí je srovnal na úhlednou hromádku. „Velitel rytířů Eron již není hlavou tohoto řádu. Já jsem lord Hledač Lambert a budu velet Bílé věži, dokud nebude rozhodnuto jinak.“

Rhysovi se po páteři rozlil chlad. Symbol na Lambertově zbroji sice nepoznával, ale jméno už slyšel. Hledači pravdy, řád, který stál nad templáři, osobní služebníci Božské. Nikdo o nich nemluvil jinak než šeptem, a i tak o nich hovořili jen to, že když se Hledač objeví, máte očekávat potíže. „Souvisí to s těmi vraždami?“ zeptal se Rhys.

Lord Hledač se zarazil, jeho oči provrtávaly díry do Rhysovy lebky. „Vy o nich víte?“

„Všichni o nich vědí. Když nám o nich neřeknete vy, neznamená to, že to nezjistíme sami. Nejsme idioti.“

Lord Hledač se podíval na Evangeline, ale ta se vytrvale odmítala s jeho pohledem střetnout. Nepatrné cuknutí v koutku jejích úst jako by připomínalo předchozí: Já vám to říkala. Pak se podíval zpátky na Rhyse, založil paže. „Zvláštní, že všichni ostatní mágové v této věži tvrdí, že o této záležitosti nic neví. Zajímalo by mne, co si myslíte, že víte vy.“

Rhys mohl lhát, ale jaký by to mělo smysl? Nebylo vyloučeno, že lord Hledač už ví, co se mu chystá říct. Stejně mu to říct chtěl. Nevládl sice Adrianiným talentem urážet, ale věřil, že se dokáže obhájit. Tihle templáři nekontrolovali věž, protože je o to mágové požádali. Ovládali ji, protože mohli a protože jim Oltář řekl, že je to jejich svatá povinnost. Od mágů se vyžadovala jen poslušnost a Rhys nebyl typ mága, který by takovou nerovnováhu sil přijímal bez řečí.

„Myslím, že jich bylo pět,“ řekl tiše, „ale slyšel jsem, že by jich mohlo být až dvanáct. Přesně to neví nikdo.“

„Pokračujte.“

„První byl zasvěcenec. Farmářský kluk, kterého přivedli z jihu. Nikdy jsme nezjistili jeho jméno, protože ho zabili dva dny poté, co ho templáři přivedli.“

„Zvláštní, že jste se o něm doslechli.“

„Na tom není nic zvláštního. Zasvěcenci nejsou jediní, koho v žaláři drží, a stěny nejsou zvukotěsné. Někdo v další cele ho slyšel křičet, a nebyl to obvyklý křik. Příštího dne se templáři po celé věži rojili jako sršni.“

Lord Hledač pokrčil rameny. „Zasvěcenci umírají.“

Rhys cítil narůstající vztek. Ze způsobu, jakým to Lambert podal, byste si mysleli, že smrt mladých mágů nic neznamená. Snažil se udržet klidné vystupování, dál se usmívat a nedat tomu muži najevo, co si o něm myslí. „To nebyl ten druh křiku,“ procedil přes zaťaté zuby.

Lord Hledač to ignoroval. „Jak jste se doslechl o dalších?“

„My… věděli jsme, že přivedli zasvěcence, ale jako studenty jsme je nikdy neviděli. Templáři nám tvrdili, že je převezli do jiného Kruhu, ale na nich vždycky poznáte, když o podobných věcech lžou. Na to tu bylo příliš otázek a přepadových prohlídek. A pak zemřel Jolen.“

Lambert se podíval na kapitánku rytířů. „Ten čtvrtý,“ potvrdila s přikývnutím.

„Aha,“ řekl. „Ano, předpokládám, že by mě nemělo překvapovat, že to místní řád nedokázal udržet pod pokličkou.“

„A proč by měli?“ chtěl vědět Rhys, který i přes veškerou snahu udržet ho pod kontrolou cítil probublávající vztek. „Pokud tady obchází někdo, kdo vraždí mágy, nemáme snad právo to vědět? Templáři by nás měli chránit! Není to snad jeden z důvodů, proč jsme tady zamčení?“

Lord Hledač na něj vrhl ledový pohled a on výbuchu okamžitě zalitoval. Nechtěl toho litovat – nejraději by na něj dál ječel, přinutil ty lidi vidět, jak špatně zacházejí s dospělými mágy, s mágy s mocí, jako by byli jen vzpurné děti, ale tváří v tvář tomu pohledu mu bylo jasné, že na tom nezáleží. Uměl odhadnout charakter. Kdyby mu dal záminku, tenhle muž by Rhysovi podřízl hrdlo, dřív než by vydal jedinou hlásku – a choval by se při tom stejně klidně jako teď, ani by nemrknul.

Lord Hledač se zamračil a bubnoval prsty o stůl, jako by se rozhodoval, jaká reakce bude nejvhodnější. „Chránit vás je jeden z důvodů, proč jste ve věži, ano.“ Tón jeho hlasu byl náhle laskavý, ale díky tomu svým způsobem i děsivější. „Dalším důvodem samozřejmě je, že magie je nebezpečná. Může být nebezpečná, i když to mágové nemají v úmyslu, může se jich zmocnit démon. Ale všichni mágové dobré úmysly nemají, že ne?“

Ta otázka byla zlověstná a ne zcela nepodstatná.

„Znáte čaroděje jménem Jeannot?“ zeptal se Lambert.

„Ano, samozřejmě. Je tady starším čarodějem stejně jako já.“

„Obávám se, že byl starším čarodějem. Minulou noc se před mnoha svědky pokusil zavraždit Božskou, a byl zabit.“ Lord Hledač ho bedlivě sledoval, jako by mu dovoloval, aby tu novinku vstřebal.

Rhyse zamrazilo, když si uvědomil, že se dostal na mnohem tenčí led, než si myslel. Tady šlo o víc než o vraždy, o mnohem víc. Jeannot se pokusil zavraždit hlavu Oltáře? Jak se vůbec dostal z věže? Dokázat to bez pomoci se zdálo být… nepravděpodobné. Najednou dávalo smysl, proč velitel rytířů zmizel a proč se První čaroděj choval tak, jak se choval. „Já… já chápu,“ bylo vše, na co se zmohl.

„V průběhu toho pokusu použil krvavou magii,“ pokračoval lord Hledač. „Věděl jste, že Jeannot zná zapovězená kouzla?“

„Ne, nic jsem netušil.“

„Zajímavé.“ Bubnování prstů, jediný zvuk v místnosti, pokračovalo. Rhys cítil, jak se po jeho čele pomalu plazí krůpěj potu. Bylo nemožné udržet pod kontrolou celou věž plnou mágů, aniž by je zavřeli do cel jako vězně. Templáři věděli, že se jim mágové plíží za zády a vedou různé řeči, nebylo nerozumné předpokládat, že se dělí i o podobné vědomosti. Kde byl jeden krvavý mág, mohli být i další. Mohly jich být tucty.

Oni si myslí, že o nich vím. Nebo že jsem jeden z nich.

„K dnešku máme v Bílé věži šest vražd,“ oznámil mu lord Hledač. „Čtyři zasvěcenci a dva studenti. Ostatní čísla, o kterých jsem slyšel, jsou pouhé spekulace. Těch šest vražd však bylo… zajímavých.“ Naznačil Evangeline, aby to vysvětlila za něj. Zdálo se, že to nepovažuje za dobrý nápad, ale podřídila se.

„Všichni byli bodnuti do srdce a pak je nechali vykrvácet,“ začala nezaujatým hlasem. „Nebyla nalezena žádná zbraň. Žádné důkazy na obětech. Prozatím můžeme říct, že ať už to udělal kdokoliv, dokázal projít kolem stráží, odemknout celu a odejít, aniž by si ho někdo všiml. Aniž by si ho kdokoliv všiml.“

Do Rhysovy hlavy se vplížilo podezření. Snažil se ho odmítnout, úplně ho z mysli vypudit, ale ono nezmizelo. Aniž by si ho někdo všiml. Aniž by si ho kdokoliv všiml. Nemohl udělat nic víc, než že si ty myšlenky nechal pro sebe, ale podle toho, jak se na něj oba templáři dívali, bylo zjevné, že se mu to úplně nepovedlo.

Lord Hledač se naklonil přes stůl, spojil špičky prstů a probodával ho pohledem. „Je možné, že to mohl udělat templář a že ho druhové kryjí. Možná skupinka lidí, kteří zákeřně útočí na ty samé lidi, co by měli chránit. Je to ohavné, ale víme, že se tak už stalo.“

„Templáře jsme vyslechli jako první,“ začala Evangeline vysvětlovat Rhysovi, možná až příliš defenzivně. „Začali jsme měnit rozpis hlídek, přeložili…“

„Také je možné,“ přerušil ji lord Hledač, „že krvaví mágové mohli strážné uspat, nebo je přinutili zapomenout na to, čeho byli svědky. Taková kouzla na ovládání mysli jsou jedním z důvodů, proč je krvavá magie zakázána. Krev prolitá při obětování však může být použita k něčemu mnohem, mnohem horšímu. K něčemu, co teď nemůžeme ani odhadovat.“

„Také to mohl být démon,“ navrhla Evangeline.

„Pokud ano, je dostatečně mocný, aby ovlivnil mágy v této věži.“ Lambert se probíral hromádkou papírů, dokud nenašel jeden určitý. „Tady se píše, že jste médium, čaroději.“

Rhys udržel klidnou tvář. „Ano.“

„Máte zvláštní talent detekovat a komunikovat s přízraky a démony.“

„Ano.“

„Detekoval jste někdy nějakého nebo s ním mluvil tady v Bílé věži?“

Další krůpěj potu si našla cestu do Rhysova oka. Promnul si ho a doufal, že není příliš vidět, jak se mu chvějí ruce. „Ano, ale… Závoj je tady velmi tenký. Je to součást mého výzkumu. První čaroděj by měl mít vše zaznamenáno…“

„O vašem výzkumu vím,“ odsekl lord Hledač, z jeho hlasu zněl silný nesouhlas. „Také vím, že jste ho přerušil téměř před rokem, po povstání v Kirkwallu. Dlouho předtím, než začaly vraždy. Co v nedávné době?“

„Nic, v poslední době nic.“ Alespoň to byla pravda.

„Připadá mi, že někdo s takovým talentem by templářům nedovolil, aby mu v tom zabránili, pokud by si to přál. Za Závoj vás sledovat nemůžeme. Mohl byste po nocích mluvit s démony, a nikdo by o tom nevěděl.“

„Tak jednoduché to není,“ bránil se Rhys. „Vstoupit v plném vědomí za Závoj vyžaduje přípravu, musí na tom spolupracovat celá skupina mágů. Můj výzkum vyžaduje pečlivou práci na ochranách proti přízrakům, se kterými jsem v kontaktu, pro případ…“

„Pro případ, že byste byl poskvrněn,“ dokončil Lambert za něj.

„Naučit se víc o přízracích je důležité, protože nám to může pomoci se před nimi účinněji chránit. Velitel rytířů Eron mě po každém rituálu pečlivě zkontroloval. On mi důvěřoval. Kdybych nebyl…“

Lambert vrátil list zpátky na hromádku a urovnal ji. „Úsudek velitele rytířů Erona se při ochraně svěřenců příliš neosvědčil, stejně tak neodhalil krvavého mága ve vašem středu.“

Ser Evangeline se zamračila, ale lord Hledač si toho nevšiml. I Rhys se zachmuřil, nelíbilo se mu, kam to směřuje. Ani trochu. „Jsem z něčeho obviněný?“ zeptal se.

„Zatím ne.“

Kapitánka rytířů si odkašlala, ignorovala varovný pohled, kterého se jí dostalo do lorda Hledače. Naklonila se k Rhysovi. „Viděla jsem vás s Jeannotem,“ řekla pomalu. „Vás a čarodějku Adrian. Všichni tři jste součástí liberálního bratrstva. Myslím, že teď chápete, proč jsme tak znepokojeni.“

A bylo to tady. Rhyse zajímalo, kdy na to dojde. Popudilo ho to natolik, že odhodil stranou všechny zábrany, které zadržovaly jeho vztek. „Takže vy si myslíte, že všichni liberálové se stali krvavými mágy? Že jsme se ve snaze získat svobodu pro Kruh uchýlili k té samé věci, která nás v prvé řadě do Kruhu dostala?“ Opřel se, oplácel oběma pohledy. „Něco vám povím – já nevěděl, že je Jeannot krvavý mág, a netuším, proč udělal, co udělal. Nebyli jsme si blízcí. Kdybych to věděl, pověděl bych to Prvnímu čaroději. Právě mágové jako on dělají bratrstvu, nám všem, špatné jméno.“

„Tak nám povězte, s kým si blízký byl.“

Rhys založil ruce. „Ne.“

Oči lorda Hledače se rozšířily. „Odmítáte odpovědět?“

„Odmítám. Nebudu se podílet na perzekuci bratrstva. To nás vždycky viníte jako první.“

„Pak nám dejte jiné odpovědi.“

„Vy odpovědi nehledáte.“ Rhys vzdorně vstal. „Tohle není vyšetřování. Někdo se pokusil zabít Božskou, a vy nebudete spokojení, dokud neobjevíte spiknutí, které by vám dávalo smysl. Ať se tedy chystáte udělat cokoliv, navrhuji vám, abyste to udělali hned. Zamkněte mě do žaláře. Možná se stanu další oběti toho vraha. To by mě určitě rychle zbavilo podezření.“

Nastalo dlouhé a napjaté ticho, přerušené jen zklamaným povzdechem ser Evangeline. Lord Hledač tiše zuřil. Vstal ze židle a prkenně si urovnal hrudní plát. „To bylo hloupé.“

Pokud Lambert očekával reakci, nedočkal se jí. Rhys zůstal stát na místě a střetl se s jeho pohledem. Věděl, že to asi skončí jeho uvězněním. Mohli ho tam nechat shnít, nebo z něj udělat Pokojného – jen pro jistotu. Ale Rhysovi už na tom nezáleželo. Zmizelý student byl jedna věc, ale on byl starší čaroděj a člen liberálů. Ať to zkusí vysvětlit zbytku Kruhu, ať to vysvětlí Adrian, a uvidí, jak se to pro ně vyvine. Vzhledem k náladě ve věži, která se formovala poslední rok, by to neskončilo dobře.

„Vypadněte,“ zavrčel nakonec lord Hledač.

Ser Evangeline předstoupila a vzala Rhyse za paži. Bránil se, aby ho odvedla, dál vzdoroval pohledu lorda Hledače. Ten muž chtěl boj a Rhys byl v pokušení mu ho dopřát. Ale pak se podvolil a nechal se vyvést z pracovny, v duchu si připomněl, že z toho vyvázl lacino.

Koneckonců, věděl toho víc, než jim řekl. A oni si to teď uvědomovali. Když vycházel z místnosti, měl pocit, jako by mu přes krk přehodili smyčku a jen čekali na správnou chvíli, kdy ji utáhnou.

Výslech Adrian neprobíhal o nic lépe než jeho. Spíš mnohem hůř, pokud mohl soudit podle toho, jak dlouho se vztekala. Ještě o několik hodin později rozčileně chodila z jednoho konce galerie na druhý a stěžovala si každému mágovi, co jí byl ochotný naslouchat, na spiknutí, se kterým mají co dočinění.

Galerie vlastně jako shromaždiště původně sloužit neměla. Bylo to klidné místo za pokoji mágů ve střední části věže, které umožňovalo přístup k hlavnímu schodišti. Nebyl tu žádný nábytek, co by stál za řeč, jen chladné kamenné podlahy a pár malých oken, jimiž dovnitř každou zimu pronikal mráz. Lemovaly to tu sochy, pod každým podpůrným pilířem jedna, vážně se tvářící zobrazení válečníků z dob dávno minulých. Rhys je vždycky nesnášel. Měl pocit, že na něj jejich pyšné oči shlížejí a odsuzují ho za troufalost, že si dovolil ovládnout magii.

Ale jiné místo, kam by mágové šli, nebylo. Zvěsti o přítomnosti lorda Hledače se šířily jako požár, stejně tak i zpráva o pokusu o atentát na Božskou. Když na galerii dorazili Rhys a Adrian, už tu bylo plno. Všichni mluvili tlumeným hlasem – jako by cokoliv silnějšího než šepot mohlo přivolat hněv templářů. Místnost byla prodchnutá syrovým strachem, který však rozviřovaly skryté proudy hněvu.

Co když lord Hledač nařídí Obřad zrušení? Tuhle otázku Rhys slyšel víc než jednou. Bylo obtížné přijmout myšlenku, že by každý mág ve věži mohl zemřít templářským mečem. Templáři tímto právem disponovali, mělo být posledním zoufalým opatřením, když bude Kruh mágů zcela poskvrněn. Pravděpodobně k tomu došlo i v Kirkwallu. Od té doby se k Obřadu zrušení nikde neuchýlili, nepochybně proto, že se templáři obávali dalšího povstání – ale jak silně na ně ještě mohli tlačit?

Soudě podle Adrian by se na to samé mohl ptát i mágů. Ona nevěřila tomu, co jí lord Hledač pověděl o Jeannotovi. Jak by se jeden muž mohl dostat tak blízko k Božské? Adrian celá záležitost připadala podezřelá a naznačovala, že jde o templářské spiknutí, což podpořilo její oblíbené téma hovoru.

Rhys si tak jistý nebyl. Mezi liberály kolovaly zvěsti o těch, kterým už nestačí poklidné hledání svobody, zvláště teď, když rozpuštění Kolegia čarodějů tuto možnost zcela vyloučilo. Chtěli jednat, i kdyby do toho měli ostatní mágy zatáhnout proti jejich vůli. Rhys nemohl zcela vyloučit, že se tito lidé kvůli budoucím výhodám věnují zakázaným rituálům, nemluvě o tom, že to mohli před zbytkem bratrstva skrývat. Templáři měli dobrý důvod být nervózní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozštěpení.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.