Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

OBSAH

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

EPILOG

PĚT LET PO EPILOGU

Alex Drescher v nakladatelství

SVĚTLA V TEMNOTÁCH

Lovcův odkaz

Zrození adepta

TVŮRCI SVĚTŮ

Destrukce

Odplata

Copyright © 2019 Alex Drescher

Cover © Tony Mauro

978-80-7594-314-9 (ePub)

978-80-7594-315-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. KAPITOLA

Všechno je jednou poprvé, i nakreslení brány na dlažbu z kočičích hlav nábojnicí.

Věřte mi, že když se svět kolem mě propadl do ohně a zkázy, a to vše v ráži 149 milimetrů, snažil jsem se ze všech sil vsáknout do spár mezi dlažebními kostkami. To se ale lehčeji řekne, než provede. Byla ve mně hodně malá dušička a ještě menší byla má víra, že to přežiju.

A právě v té chvíli jsem uviděl tu vystřelenou nábojnici. Nebylo na ní nic zvláštního, ale přesto jsem po ní hrábnul, sevřel ji v prstech a dostal ten šílený nápad.

Brána je branou, protože vypadá jako brána. Tak zní první poučka, kterou jsem slyšel za svých učednických let. Těch pouček byly mraky, ale tuhle jedinou jsem si zapamatoval, protože větší ptákovina snad neexistuje.

Brána nemusí vypadat jako brána, dokonce ani jako dveře. Může být i mnohem menší. Třeba jako vstup do kanálu.

A přesně takovou bránu jsem taky otevřel. Chvatně, sotva ve zlomku vteřiny jsem tou nábojnicí ryl do dlažby i do spár mezi ní a obkružoval její linie, aby byla široká přesně na moje ramena.

Samotného mě překvapilo, že jsem to udělal. Spíše bych čekal, že se začnu nějak svíjet, zasažen Heleninou zradou, začnu se zase nějak trestat nebo něco podobně pitomého. Ale ne, jako by mě její zrada nepřekvapila. Chtěla mě zabít? Ano, už v momentě, kdy jsem ji po těch letech znovu viděl odcházet branou z Cimmerie, jsem věděl, že na to dojde. V té chvíli jsem podvědomě tušil, že odešla, že je pro mě mrtvá, stejně jako jsem mrtvý já pro ni. Když jsme se setkali nyní, zbyl už jen popel ze spálených mostů, a i ten odvál vítr někam do nenávratna.

A tak jsem tu bránu dokončil a otevřel. Byl to malý, kulatý a oslnivě zářící otvor vhodný tak pro kanál a já jím definitivně popřel teorii, že se tak malá brána sama zhroutí. Jim se možná zhroutila, mně ne.

Dokončil jsem ji těsně předtím, než se místem, kde jsem ležel, prohnaly plameny plné střepin, trosek a kusů dlažebních kostek ostrých jako skalpel. Zemřel bych, kdybych se do té brány nenasoukal.

Prolétl jsem třemi metry prostoru a dopadl na podlahu. Síla nárazu ze mě vyrazila vzduch jako z tahací harmoniky.

Chvíli jsem jenom ležel a snažil se popadnout dech. Pak jsem si všiml kouřícího rukávu. V několika vteřinách z něj vyskočily maličké plamínky.

Udusil jsem je dlaní a posadil se.

Křižovatka mě přivítala šerem a chladem. Vládlo tu ticho jako v hrobě, byl jsem tu jen já a devět předpřipravených bran; stačilo si vybrat.

Zrovna jsem se chystal otevřít bránu zpátky, když se rozzářila jedna po mé levici.

Zaraženě jsem sledoval to sílící světlo, dokud nevyplnilo celý prostor kamenných zárubní.

A pak z toho jasu vystoupil Henryk.

Sklonil jsem hlaveň samopalu a nechal ho viset na řemenu. „Není hezké půjčovat si cizí hračky bez dovolení,“ houkl jsem a sledoval, jak sebou překvapeně trhnul.

Pak si položil teatrálně dlaň na hruď a hlesl: „Tohle mi nedělej. Málem jsem z tebe dostal infarkt.“

Hned nato si ale všiml mého stavu a přiskočil ke mně. Ignoroval můj odpor a začal mě zevrubně prohlížet. Třásl mi končetinami, prohmatával mě a hledal cokoli, co by svědčilo o mém zranění.

Když zjistil, že jsem jen potlučený a očouzený, konečně se uklidnil a pronesl: „No jo, máš pravdu, ale ta tvoje Křižovatka je fakt dobrá hračička, pokud nechceš, aby někdo zjistil, kam jsi šel.“

„Ve Vienně to stojí za starou belu,“ oznámil jsem mu.

Ušklíbl se. „To platí v podstatě všude, tak proč by Vienna měla být výjimkou.“

„Kde ses zdržel?“ zeptal jsem se a s hekáním se postavil. Napadlo mě, jestli už nejsem na takové vylomeniny trochu moc v letech.

„Měl jsem schůzku. Nikdy nejsi tak starý, aby sis nemohl udělat nové známé.“

„Proboha. Tady je!“

Helenu probral něčí nepříjemný, v podstatě hysterický výkřik. Pak si uvědomila, že má tělo jako v ohni, a rozkřičela se. Ta bolest byla šílená a stravovala její mysl se stejnou intenzitou, jako by ji stále ještě obklopovaly plameny. To už nějakou dobu nebyla pravda, a přesto bolest přetrvávala. Jen ji udivovalo, že ji vnímá mnohem hlouběji, než by měla. Ne na povrchu, na rukou či nohou – končetiny jako by ani necítila.

Pak zjistila, že se nedokáže pohnout, jen zírat do temného nebe. Krátce nato jí došlo, že nebe je mnohem temnější, než by mělo být.

Jsem slepá, uvědomila si s hrůzou a rozkřičela se ještě víc.

„Má někdo morfium? Kurvafix, to tu nikdo nemá morfium? Tahle potřebuje zlatou. Přece ji nechcete nechat trápit. Zdravotník!“ pokračoval ten hlas ještě o oktávu výš. Nervozita, hrůza a k tomu celá plejáda dalších emocí.

Nechápala, proč by její nalezení mělo majitele hlasu takhle vyděsit.

Pak uslyšela přicházet další. Hukot požárů přehlušilo skřípání písku a kamínků pod podrážkami. To ji sice překvapilo, ale bolest, kterou prožívala, jí nedovolila nad tím úkazem přemýšlet.

„Ježíšikriste,“ hlesl další hlas. „Ona… ona… kurva práce. Jak to mohla přežít?“

„Tak jí už sakra něco píchni,“ dodal ten první hlas vztekle. „Když ji nechceš zabít, seženu někoho, kdo ji dostane branou na druhou stranu. Musí do regeneračního tanku, ale pochybuju, že s ní něco zvládnou udělat.“

„Zkusím to,“ připustil zdravotník. „Ti nahoře ji chtějí živou. Má pro ně velkou cenu. Nás tady klidně nechají chcípnout, zatímco pro ni pošlou regenerační tým i se slovutnými profesory a kožními štěpy k okamžité transplantaci.“

Bolest náhle začala ustupovat a její vědomí zalila vlna malátnosti. Pomalu upadala do spánku.

„Bude to dobré… bude to…,“ slyšela ještě zdravotníka a jeho roztřesený hlas se od ní vzdaloval, až umlkl docela a ona si uvědomila, že se jí snažil lhát.

Nataša přestala vnímat čas. Stejně jako se jí svět smrskl do velikosti průhledu optického zaměřovače PSO-1, tak i čas degradoval na pouhé „teď“. Nedokázala určit, jestli v těch rozvalinách leží hodinu, nebo celý den. Možná by si všimla zapadajícího slunce a příchodu noci, ale jistá si nebyla.

Ruiny domů vypadaly jedna jako druhá. Když mezi nimi přebíhala, přestala je rozlišovat. Její mysl, balancující na pokraji příčetnosti, už odmítala vnímat detaily jako třeba dětské hračky pohozené na podlaze nebo šaty ležící na převráceném žehlicím prkně.

Nehybná těla považovala za stejně standardní součást panoramatu zkázy jako dým, plameny šlehající k nebi a zničená obydlí.

Naprosto mechanicky, bezmyšlenkovitě zasouvala do zbraně další a další zásobníky a vysílala jeho obsah vstříc postupujícím vojákům. Ve chvílích, kdy zrovna nedělala toto, se buď přesouvala na novou pozici, nebo dobíjela prázdné zásobníky municí ze sumek.

Nebyla ničím víc než krysou zahnanou do kouta, která bojuje s mnohem silnějším protivníkem a kouše a škrábe, dokud nepadne.

Neřešila, jestli zemře. Nedokázala to, když kolem sebe viděla všechnu tu zkázu a umírání. Smysl ztratily i kategorie ‚my‘ a ‚oni‘, protože na tomto malém kousku země, proměněném v peklo, krvácely a umíraly obě strany bez rozdílu. Vlastně už svoji smrt přijala jako fakt. Jako oběť, kterou se rozhodla přinést v zájmu lidí, jež chtěl generál dostat do bezpečí.

„Nesmí projít,“ mumlala si jako mantru pokaždé, když se choulila v úkrytu a její špinavé a prochladlé prsty zápolily s pružinovým mechanismem zásobníku ve snaze naplnit jej náboji. „Nesmí projít… nesmí projít…“

V zadním voji nebyla jediná, kdo to vnímal takto. Možná nešlo ani tak o mantru, jako spíš o jejich heslo.

Stejně ale ustupovali. Útočníci přicházeli znovu a znovu, valili se ve vlnách, které nebraly konce, a oni se metr po metru pod tím neustávajícím tlakem vzdávali prostoru, ulic, uliček i celých domů, aby se o kousek dál znovu zastavili, zalehli a ukryli.

Střelba na vzdálené i blízké cíle plynule přecházela v boj muže proti muži. Nataša se cynicky ušklíbla nad genderovou nepatřičností, protože i ona sama už poznala výhody útočného nože a polní lopatky ve stísněných prostorách schodišť a domovních chodeb.

Čas změnil hodnotu. Už se neměřil na minuty a vteřiny, nýbrž na mrtvé. Povstalci bojovali, bránili se a umírali.

Tik tak.

Mladík s četnickou karabinou sebranou mrtvému spolubojovníkovi se vyklonil z úkrytu, ale než stihl zacílit, kulka vypálená z druhé strany ulice mu odervala kus týlu a mozek vystříkl do obličeje zdravotníka klečícího nad jiným zraněným. Pro jeho křik nebylo slyšet další tikání, ale jen pět metrů od Nataši vykořenila smrt dalšího povstalce, do jehož těla se zaryly střepiny vrženého granátu.

Tik tak… tik tak…

Místo hysterického smíchu znovu a znovu mačkala spoušť odstřelovačky. Chytala do nitkového kříže další a další postavy a stiskem chladného kovového výlisku spouště zhášela jejich sny a touhy a ostatní nutila zalehnout, stáhnout se, přeskupit.

Závěr suše cvaknul, stažen do krajní polohy.

Jen to ji vytrhlo ze soustředění hraničícího s posedlostí. Mechanicky sáhla do sumky pro nový zásobník. Výměna netrvala ani tik, byla krátká, nikdo během ní neumřel.

Na rameni jí spočinula něčí ruka.

„Paní,“ zakřičel někdo jen kousek od jejího ucha a ona ho přesto slyšela jakoby z dálky, ohlušená bojem a hukotem krve prosycené adrenalinem, která jí bouřila v žilách.

Prudce se otočila, aby se ohnala pažbou pušky po tom, kdo se k ní dostal tak blízko, že by ji mohl zabít.

V poslední chvíli ale úder zastavila.

Chlapec, špinavý, s tvářemi od prachu a sazí na ni chvíli vyděšeně zíral a pak se roztřásl.

„Co… je?“ zaskřehotala ústy, jež si odvykla mluvit.

„Poslal mě generál. Máte se odpoutat z boje. Máme novou linii obrany. Mám vám vyřídit, že jste to zvládli.“

Ta slova k ní přicházela nejen zdálky, ale i z jiného prostoru. Chvíli trvalo, než jim porozuměla.

„Jak… jak dlouho?“ vypravila ze sebe.

„Tři hodiny,“ odvětil chlapec.

„Jen tři?“ vyhrkla překvapeně, pak se unaveně sesunula na zem a na její tváři se poprvé v životě objevily slzy.

„A co se vrátit zpátky do Cimmerie?“ zeptal se mě Henryk s nadějí v hlase. „Tam budeme v bezpečí. Relativním, já vím, ale aspoň budeme mít čas se připravit.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemáme čas na nějaké přípravy. Vienna je už celé měsíce navrtaná. A teď ji otevřeně napadli. Na rozdíl od jiných světů je tam aktivní odboj a slušná technická úroveň. Konsorcium stojí proti společnosti mladší o sto padesát let. Je to pro ně těžší než u těch starověkých nebo středověkých. Spojili jsme se s Resistance a podařilo se nám osvobodit zajatce, co měli skončit v Očistci. Nemůžu tam jen tak přijít, odvést Natašu a ty lidi tam nechat napospas Temným a konsorciu.“

„Lidi?“ zeptal se mě. „Nejde o konstrukty?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsou to lidi.“ Jeho zkoumavý pohled mě donutil dodat: „Neptej se.“

Rozhodil rukama. „Dyť se neptám.“

„Nemám ale jen samé dobré zprávy,“ pokračoval jsem. „Stalo se ještě něco.“

„Ano?“ zeptal se mě, ale podle hlasu tušil, co mu chci říct.

„Potkal jsem Helenu. Dělá pro ně a vypadá to, že se má dobře. Měla se dobře…“

Mlčel a já s knedlíkem v krku pokračoval: „Pokusila se mě zajmout a nejprve zlanařit pro své nové kamarádíčky. Když jsem odmítl, pokusila se mi uříznout hlavu a věnovat ji mým jménem na pokusy, ale zrovna když byla v nejlepším, přilítla na nás salva z děl. Já se dostal pryč branou. Pudová reakce, nic jiného. Ona tam zůstala a nemyslím si, že to mohla přežít.“

Henryk se zakaboněným výrazem zíral na svoje boty a mlčel.

„Já –“ spustil jsem, ale přerušil mě.

„Nech toho. Má dcera je už dávno mrtvá a nic na tom nemění ani fakt, že jsi ji potkal.“

„Henryku…“

V jeho očích se zaleskly slzy, ale zamrkáním se jich zbavil a pevným hlasem pokračoval: „Vybrala si. Nech to být. Co máš v plánu?“

„Vrátit se a vykopat je z Vienny. Vyzbrojím místní a společně je vyženeme.“

„Víš, proti komu stojíš ve skutečnosti, že? I bez Temných jsou silní. Vlastně se pohybují někde v kategorii Všemocných. Jde o Lóži, proboha! Víš, kolik vojáků měl Caine na Trigonu a k čemu mu to bylo? Nadšení samo o sobě nestačí. A nebude stačit, ani když pár domorodcům rozdáš kalašnikovy. I tohle se už zkoušelo.“

Podíval se mi do očí.

Pak ty svoje zavřel. Byl to pro mě tak známý pohled, až se mi z něj sevřelo u srdce. Helena dělala to samé, když nad něčím přemýšlela.

Pak pomalu pronesl: „Možná se na to díváš špatně.“

„Ano? V jakém směru?“

„Tvůj svět je fantasmagorie plná neuvěřitelných vymyšleností. Uvažoval jsi ale někdy o tom, co všechno jsi tam opravdu stvořil? Většina Tvůrců se spokojila s primitivními světy na úrovni raného středověku, malými a omezenými, snadno ovladatelnými. Ty jsi ale šel vždycky proti konvencím, a tak jsi vtiskl svým konstruktům vzpomínky na minulost, která se neodehrála, čímž jsi jim umožnil, aby se vyvíjely, protože bez minulosti není ani budoucnost. A k tomu přidej to, co se ti odehrálo jen v podvědomí. Možná tu něco vyrašilo, jako když zasadíš semínko, o němž nic nevíš, a ty se nebudeš muset spoléhat na nějaké povstalce.“

Bylo to, jako by plácl po vypínači a najednou se udělalo světlo. V mé hlavě.

„No, nebude se ti to líbit a nebude se to líbit ani mně, ale možná máš pravdu.“

„Takže, co máme na pořadu dne?“ zeptal se Jedničky, který právě listoval položkami na displeji datapadu.

„No, myslím si, pane, že v jedenáct máte schůzi podílníků. Připravil jsem přehled výdajů za poslední kvartál a návrh rozpočtu na příští rok. Vyrovnaný, tak, jak to mají podílníci rádi.“

Zapřemýšlel, jestli tehdy před lety neměl nabídnout podílnictví raději jen politikům. Ti byli na deficitní rozpočet zvyklí. Měli sice svoji vlastní sbírku nectností, ale aspoň by nemusel svádět nepřetržité boje o každé utracené euro, o každou investici a o cokoliv, co by se mohlo negativně promítnout do výše zisku.

„No, tohle zřejmě nepůjde přesunout,“ odtušil. „Je ale jasné, že budu mít zkažený celý den. A co dalšího pro mě máte?“

„Dnes ráno se ozval Woznillo. Chtěl, abych vám tlumočil jeho znepokojení. Včera volal Krupp. Obsah hovoru byl obdobný. Došly i nóty čínské rodiny a Benátčanů. Jo a Kim vám vyhrožuje atomovkou, pokud mu nezpřístupníte údaje o konsorciu.“

„Který Kim?“

Podíval se do datapadu. „No, ten poslední,“ řekl po chvíli rozpačitě. „O Korejcích máme v podstatě nulové informace. Po té poslední akci pod praporem Spojených národů je Korea uzavřená jako Tokugawovo Japonsko.“

Přikývl. „Dobrá. Pošlete všem takové to klasické nic neříkající prohlášení ála bla bla bla, Lóže je to jediné a nejdůležitější, bla bla bla, společné zájmy respektujeme a chráníme i za cenu vlastního života, bla bla bla, po tom, co dělám, je vám hovno.“

„Hovno?“

„Trochu to rozepište a zaobalte do vhodných diplomatických frází.“

„Dobře, pane. Hned jim to pošlu.“

Přikývl a z humidoru z týkového dřeva, stojícího na psacím stole, vytáhl dlouhý, kubánský, ručně balený a do Evropy propašovaný doutník.

Zálibně si jím přejel pod nosem a chvíli se opájel jeho vůní.

„Pár dobrých věcí se Fidelovi nedá upřít ani po smrti,“ zkonstatoval, pak doutník ořízl a zapálil sirkou z pravého dřeva. Bylo to stejné plýtvání, jako kdyby to udělal srolovanou desetieurovkou. Možná ještě větší, ale k dobrému doutníku se to sluší a patří.

Vdechl ten namodralý a provoněný dým.

Nábožnou extází přivřené oči se najednou prudce otevřely. Zalapal po dechu a rozkašlal se.

Zaklel, ale jeho slova zmizela v dalším záchvatu suchého a dávivého kašle. Zdálo se, že nemůže přestat. Pak se na jeho rtech objevila první krůpěj krve.

„Cože?“ vyhrkl překvapeně, když tu jeho tělo zkroutil nával bolesti, jeho dávné a věrné společnice, jež se právě vrátila.

Sesunul se z křesla na koberec, leč ani ručně tkaný výrobek perských žen nedokázal ztlumit ten náraz.

Zavyl bolestí a v mrákotách přicházejícího bezvědomí cítil, jak ho někdo opatrně zvedá ze země a odnáší ke zdravotnímu lůžku.

Ne, ne, ne, běželo mu hlavou. Já nemůžu být znovu nemocný, nesmím být. Vždyť mě Ten Jediný uzdravil.

Dávil se vlastní krví, ale přesto dokázal do nastaveného Jedničkova ucha zaklokotat: „Zavolejte… Toho jediného… Musí přijít… Rozumíte?“

„Buďte v klidu, pane,“ zaslechl odpověď.

Proč ten chlap šeptá z druhého konce místnosti? napadlo ho.

Pak už nedokázal vzdorovat bezvědomí.

„Opravdu si myslíš, že to je dobrý nápad?“ zeptal se mě Henryk, když jsem se snažil na koleni vyrobeným paklíčem otevřít masivní dveře hangáru utopeného uprostřed zalesněné pustiny na hranicích Haliče.

Dostat se sem bylo mnohem jednodušší než dostat se dovnitř.

Měl jsem mu říct, že si nejsem jistý, zda je to dobrý nápad, nebo naopak, že jsem přesvědčený, že jde o naprosto šílený plán?

Mohl jsem mu říct cokoliv. Žádná odpověď by nebyla špatná.

„Nic lepšího mě nenapadlo,“ odvětil jsem nakonec popravdě.

„Když jsem mluvil o těch tvých vymyšlenostech, nečekal jsem, že mě chytneš za slovo a že to uděláš tak rychle,“ pokračoval Henryk nespokojeně.

Měl pravdu. I já jsem měl pochybnosti – tenhle projekt byl před několika lety ukončen pro řadu bezprecedentních selhání a množství obětí z řad vědců i pokusných subjektů. Nedobrovolné dobrovolníky nikdo nepočítal, a dokud padali jako mouchy jen obyčejní asistenti, přivíraly se oči a vyplňovaly se formuláře. Jenže pak se začaly smrtelné nehody stávat i slovutným profesorům. A to byl konec celého tajného projektu.

Úřednímu šimlu by ale trvalo celé měsíce, než by ho ukončil. Mně to nezabralo ani pět minut. Pyšný na to ale nejsem…

Zámek se nakonec s nesouhlasným cvaknutím podvolil mým snahám. Úlevně jsem vydechl a odsunul křídlo vrat natolik, abychom se mohli protáhnout dovnitř.

Po několika minutách tápání se mi podařilo nahodit světlo. Stařičké a vysloužilé Křižíkovy obloukové lampy se neochotně probraly k životu a osvětlily prostornou halu s řadami strojů, nádrží a kádí.

„Ať jsi už plánoval cokoliv, tady nic nevyrobíš,“ namítl Henryk pochybovačně. „Jde o genetickou linku, co? Jenže růstové nádrže jsou vypuštěné, zásobníky s aminokyselinami pro tvorbu genetických sekvencí odvezli pryč. Pokud je rovnou nevylili do řeky. Je to jen prázdná skořápka.“

„To máš sice pravdu, ale já sem nepřišel nic vyrábět. Bylo tu ještě jedno výzkumné pracoviště. O několik pater níž,“ dodal jsem a ukázal na stařičký klecový výtah v rohu haly.

Pak si Henryk všiml opancéřované boudy strážního stanoviště s několika střílnami jako dělanými pro těžké kulomety, které by mířily přímo na střed zdviže.

„Co tam dělali? Ještě děsivější genetické mutace, biologické nebo jaderné zbraně?“

„Zbraň to měla být,“ připustil jsem, „ale jiného druhu. Na počátku byla jediná, neskutečná myšlenka šíleného vědce. Šlo o takový ten nápad, co se objeví jednou za sto let. Možná za tisíc. Jenže do roka se výzkum totálně podělal. A zbytek můžeš vyčíst z toho, co vidíš.“

Spojil jsem poslední dva dráty a světla ve výtahové kleci se rozsvítila. Cesta dolů byla volná.

Zmáčkl jsem páku a elektromotor se s kvílením rozběhl. Podlaha výtahu sebou cukla a pak se vydala na cestu dolů.

2. KAPITOLA

„Possslal mě Ten Jediný,“ pronesl Temný, který dorazil k jeho lůžku.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho Jednička.

„Ten,“ odvětil Temný. „My všššichni jsssme Ti.“

„Očekávali jsme, že sem přijde ten druhý, váš vůdce.“

„My jsssme Ti, jsssme jako Ten Jediný.“

„To jako, že jste stejní, nebo stejně důležití jako on?“ zeptal se ho nechápavě.

Temný zavrtěl hlavou. „Ssstejní, ale Ten Jediný je ten jediný.“

Jednička si obludu zamyšleně změřil. „Když jsi stejný, tak se pusť do práce.“

„Co ssse ssstalo tvému vládci?“ zeptal se jej Temný, zatímco si prohlížel pípající a blikající zařízení, která obklopovala šéfovo lůžko.

„Vrátila se mu jeho kletba.“

Temný přikývl. „To ssse ssstává. Je potřeba dalššší léčba. Delššší dobu, možná navždy. Jinak ssse kletba zasse vrátí.“

„Tak ho znovu vyleč,“ vyštěkl. „Nevidíš, že umírá?“

„Mám vám jako emisssar sssdělit, že Ten Jediný chce záruky. Záruky, že co je naššše, zůssstane naššše.“

„Vy chcete Viennu,“ sykl Jednička překvapeně. „A vydíráte nás.“

„Ne celou, jen větššší prossstor pro sssklizeň,“ pronesl Temný chlácholivě. „A ano.“

„Dejte…,“ zachrčela postava ležící na posteli přes masku nasazenou na obličeji.

„Co jste říkal, pane?“ hlesl Jednička.

„Dejte… dejte jim… co chtějí,“ pronesl pomalu a sípavě, jako by mu každé slovo působilo nevýslovnou bolest.

„Podílníci s tím nikdy nebudou souhlasit,“ namítl Jednička. „Na posledním jednání správní rady se už dělila procenta z nového dominia. Cokoliv, co z Vienny připadne těm… Těm, půjde na vrub podílníků.“

„Dejte!“ zazněla chrčivá odpověď.

„Dobře,“ pronesl nakonec Jednička poté, co bezmocnému muži na lůžku stiskl žilnatou ruku pokrytou jaterními skvrnami.

„Máme ale dvě podmínky. Vyléčíte ho, a potom bez dalších nároků budete pokračovat v léčbě i v budoucnu.“

Temný přikývl.

Nová obranná linie se ničím nelišila od té původní. Možná v ní ještě nebylo tolik poničených domů, ale Nataša ani na moment nezapochybovala, že se to rychle změní, až znovu vypukne boj.

Míjela desítky povstalců, kteří si našli úkryt v domech, dvorcích, za nízkými zídkami i jen za hromadami trosek a odpadků. Všichni s neskrývanou nervozitou hleděli do míst, odkud před chvílí přišla.

Chápala je – než tahle akce začala, byly jich stovky. Ztráty byly děsivé, protože povstalci měnili své životy v nespravedlivém směnném kurzu za životy tisícovek civilů, odsouzených k otroctví Temných. A ani tak nebylo jisté, že ta výměna k něčemu bude, že jejich životy do příštího východu slunce nezhasnou.

Malý hlouček jejích spolubojovníků byl během okamžiku obklopen ostatními povstalci.

Oni byli vším, co zbylo ze zadního voje. A ostatní je teď objímali, tiskli k sobě, podávali jim láhve s vodou a kusy okoralého chleba a dělali to se stejnou obřadností, s jakou se vítají vzácní hosté.

Otřela si tvář, ale na špinavé dlani už neměla ani stopy po předchozí vlhkosti.

S poděkováním přijala kousek chleba, a zatímco jej rvala zuby a hltavě polykala, došla až k Augustu von Seweryn, který si ji jen mlčky měřil.

Ani ona neřekla jediné slovo, a on ji pak sevřel v náruči. Nikdy ji nenapadlo, jak obrovský klid jí takové gesto může přinést.

„Co zajatci?“ zeptala se ho, když od ní odstoupil.

Exgenerál jí věnoval unavený pohled. „Přebírají si je evakuační skupiny. Musíme doufat, že je dostanou přes bezpečnostní uzávěru ven z města. Naštěstí máme pár svých lidí i v armádě. Doufám, že pochopí, o co jde, a budou se dívat jiným směrem, ale jde to pomalu. Přesouváme je po malých skupinkách, protože lidi hlásili průlety průzkumných vzducholodí.“

„A co my?“

August von Seweryn se zakabonil. „Musíme se je pokusit znovu zpomalit. Boj na zdrženou. Pak se stáhneme, lidi se rozprchnou, poschovávají zbraně a hnutí odporu se rozplyne jako pára nad hrncem.“

„To je plán, nebo zbožné přání?“

Neodpověděl.

„Posílají na nás nové a nové jednotky,“ pokračovala. „Viděla jsem označení na uniformách. Oni jsou čerství. My už ne. Jestli se do hry zapojí znovu dělostřelectvo nebo parní tanky, nevydržíme ani deset minut.“

„Když se dáme na útěk, mají nás na talíři do minuty,“ odvětil. „Tohle měl být přepad zajateckého tábora. Rychlá akce. Místo toho na nás čekali. Měli to naplánované.“

„Možná bychom tedy měli začít plánovat i my,“ odvětila, bezděky sáhla do kapsy kalhot a v prstech sevřela malý kousek křídy.

„Ne, já opravdu nevím. Musíte vydržet. Velitelka mise tu není. Zástupce? Frau Kania byla zraněna. Museli ji evakuovat. Jo, já vím, je to v prdeli, ale pošlou posily. Musíte to zvládnout. Jak dlouho? No… tak… hodinu… možná dvě… Nevím, musíte si poradit.“

Lothar van der Haaven ukončil hovor, třískl komunikátorem o stůl a znechuceně si odplivl.

Tohle mi byl čert dlužen, pomyslel si, a pak si jako zapřisáhlý ateista vynadal. Neexistovali žádní čerti ani andělé, jen ten nebetyčný bordel, který nastal po zmizení Gretchen von Schullenburg a zranění Frau Kania. Najednou jako by se všichni splašili a požadovali doplňující rozkazy, rady nebo rovnou pomoc.

Poslední hodinu nedělal nic jiného, než že sledoval průběžně aktualizovanou taktickou mapu, do níž technici zakreslovali došlá hlášení. Byl první, kdo je viděl, a první, kdo si mohl udělat obrázek, jak se celková situace vyvíjí. Když srovnal realitu s oběžníkovým optimismem, došel k závěru, že se situace vůbec nevyvíjí slibně.

Centrum Ostrau bylo zničené, ale povstalci ne. Stáhli se a dál vedli boj na zdrženou a zajatci určení jako odměna pro spojence mezitím zmizeli.

Z celé říše navíc přicházely zprávy o dalších teroristických útocích. Prag, Brünn, dokonce i Wien, pověstná svým nihilismem, se přidala k boji s okupanty. Místní extremisté, stejně jako ti ostravští, napadali vlaková nádraží, ohrady se zajatci i policejní a vojenské složky a všude rozpoutali chaos a zkázu.

Pokusil se několikrát spojit s centrálou, ale neúspěšně. Spojení bylo i za normálních okolností nejisté, ale teď se úspěšnost takové snahy rovnala úspěšnosti modlitby. To vědomí mu klidu nedodalo.

Byl na to sám. Řetězec velení, tolik opěvovaný armádou, platil i pro mise na cizích světech. Až do téhle zatracené mise si plnými doušky užíval své postavení třetího, který měl na starosti víceméně vědecké úkoly a měl poslouchat, co mají na srdci ty dvě, stojící nad ním. V podstatě žil v blaženém vakuu naprosté neodpovědnosti s platem vrcholového manažera. Ideální pozice. Až do téhle zatracené mise.

Musel připustit, že je hrůzou bez sebe. O takovou odpovědnost nikdy nestál. O benefity, o ty ano, ale rozhodovat, co se musí udělat a kdy, a nést za takové rozhodnutí odpovědnost?

Na holoobrazovce se objevily přepisy posledních hlášení.

Přelétl je pohledem a pochopil, že Ostrau je v podstatě ztracená. Ze zničeného centra města se stáhly jednotky místní armády a ponechaly ho tak oddílům spojenců. Ani nechtěl pomyslet na to, k čemu tam právě teď zcela jistě dochází.

Zatřásl unaveně hlavou. Takové myšlenky si nemohl dovolit. Tam venku nejsou skuteční lidé, jsou to jen konstrukty, vymyšlené bytosti ze světa, který byl hračkou svého Tvůrce. Nemají duši ani nic jiného, co by z nich dělalo skutečné, živé bytosti. A pokud jedny konstrukty zabíjejí nebo zotročují jiné konstrukty, netýká se ho to. Jsou to jen jedničky a nuly, pomyslel si ještě, než se za dveřmi jeho kanceláře ozval ten podivný rachot a křik ochranky.

Pak se prudce rozletěly dveře a do místnosti vpadl pozpátku ozbrojenec v taktickém overalu. Proletěl celou místností a narazil zády do zdi.

Připadalo mu, že se na ni přilepil, ale po vteřině, možná dvou se ozbrojenec pomalu svezl na podlahu, kde zůstal bez hnutí ležet.

„Co se to, ksakru…,“ vyjekl Lothar, když se ve dveřích objevil Temný. Poznal jej. Byl to ten, co se účastnil poslední porady. Ten, co to táhl s Fräulein von Schullenburg. Klasický důkaz jejího špatného vkusu na chlapy.

„Kde je sssamice jménem Kania?“ pronesl Ten Jediný syčivě, čímž mu připomněl kobru připravenou k útoku. „Musssím sss ní mluvit.“

„Není tu, byla zraněna. Museli ji evakuovat.“

Zamyšleně na něj pohlédl a v jeho odporné plazí tváři se objevilo pochopení. „Rozumím. My své zraněné také dobíjíme. Ssstvořitel miluje jen sssilné válečníky.“

„No, ona…,“ pokusil se o vysvětlení, ale byl přerušen neurvalým gestem obludy.

„Kdo je teď velitel?“

„No, asi já,“ odvětil. „Podle operačního protokolu…“

„Ty?“ přerušil jej pobaveně. „Ty nejsssi válečník. Nemůžeššš nám velet.“

„Myslím, že se pletete. Mám naprosto jasné rozkazy. A podle nich na mě přešlo velení téhle missse. Promiňte, mise.“ V duchu se proklel. Ten Temný ho vyváděl z rovnováhy. Byl děsivý, opravdu děsivý a šlo o strach na nějaké primitivní, podvědomé úrovni, kterou nebyl schopen vysvětlit.

„Pošššli pro nového velitele. Ssshledávám tě nezpůsssobilým…“

„Co si to dovo–“ začal, ale pravice Temného najednou bleskově vystřelila k jeho hrdlu. Prsty ho sevřely jako ve svěráku.

Vytřeštil oči a jeho nesouhlasná slova se proměnila v chrčení. Chtěl mu situaci vysvětlit, dospět k nějakému smysluplnému kompromisu, přidat nějaké ústupky, které by jejich dohodu zpečetily, ale nedostal k tomu příležitost. Nebyl schopen nejen slova, ale ani nádechu.

Temný jeho předem prohraný zápas o osvobození sledoval s pobaveným zájmem vědce zírajícího na laboratorní myš plnící nemožný úkol.

Přijde na to? Nepřijde? Pobaví mě snahou o vzdor?

Když Lotharovy snahy o osvobození začaly ochabovat, znechuceně jím mrštil jako hadrovou panenkou.

Lothar van der Haaven, ležící na podlaze, se zmohl jen na sípavé pokusy o nový nádech. „Já… vy…,“ dostal ze sebe po několika vteřinách usilovné snahy.

„Byli nám ukradeni naššši hříšššníci. Byli odvedeni z našššich ohrad,“ dodal chladným hlasem. „Byli to otroci, naššše kořist, a my je chceme zpátky. Pošššli za těmi vzbouřenci vojáky. U násss taky bývají vzpoury, ale netrvají dlouho. Vůdce rozčtvrtíme nebo narazíme na kůl. Kažžždého třetího uvaříme zaživa. Ossstatní se vrátí do práce. Chci tu vzpouru utopit v krvi. Je to jasssné?“

„To ale… Já… to přece…“

Prudký úder ho zasáhl do obličeje a on opět skončil bezmocný na podlaze.

Ten Jediný ho chytil za klopy saka a neurvale ho zvedl na nohy. „Ty nejsssi velitel, jen dalššší otrok. Budeššš mě possslouchat, sssloužit mi, hříšššníku. Čemu z toho nerozumíššš?“

Zatřásl jím.

„Tvůj vládce je nemocný. Ssslabý. A ssslabossst je šššpatná. Tento sssvět bude patřit nám. My jsssme sssilní. Ty povssstalce dossstaneme, všechny do jednoho. Zaútočíme na ně!“

„My… ale nemůžeme….“

Znovu a znovu ho bil pěstí do obličeje, vychutnávaje si praskot poddávajících se kůstek.

Znechuceně pohlédl na zhroucené tělo. „Ty možná nemůžeššš. Ssslužebníci Toho Jediného sssi nemusssejí nic nalhávat. My můžeme!“

Sebral ze stolu Lotharův komunikátor. Možná ho lidé považovali za omezeného divocha, ale s některými věcmi se před nimi nechtěl chlubit. Třeba se schopností rychlého učení. Stačilo mu sledovat, co lidé dělají.

Zrušil v nastavení přístroje hlasové ovládání a v seznamu kontaktů vyhledal ten, který potřeboval. Pak drápy na konci prstů obratně na klávesnici vyťukal text zprávy.

Nakonec s úšklebkem mrštil přístrojem o zeď.

Už ho nebylo třeba. Lidé z pražského místodržitelství splní ten pokyn bez rozmýšlení a až otevřou bránu do Očistce, na ničem jiném už nebude záležet.

Vyšel ven z toho, co hříšníci, kteří ho zaměstnávali, nazývali štábem. Připojil se k pětici válečníků, kteří zaháněli nudu pošťuchováním nějakého hříšníka, který tvrdil, že je vojenský policista.

Znechuceně tu kvílející trosku probodl jataganem a zaškaredil se na Temné. „Naššši hříšššníci utekli a vy sssi tady hrajete.“

„Chceme boj,“ sykl na něj jeden z nich nenávistně.

Rozhodl se ho nepotrestat, i když jindy za podobné projevy nekázně neváhal zabít. Místo toho máchl jednomu z techniků zakrvácenou zbraní před nosem.

„Ty,“ štěkl na něj. „Máššš možnossst posssloužit lidu a dojít odpuššštění hříchů.“

„Chceššš ho zabít?“ zeptal se ho jeden z válečníků a se zájmem si změřil hrůzou zbledlého technika. „Udělám to rád za tebe.“

„Není třeba,“ zarazil ho. „Víššš, jak ssse dostat k bráně?“

Technik zmatený jeho otázkou se zmohl jen na přikývnutí. Stačilo ale, aby zlehka plácl naplocho jataganem, a hned se rozmluvil: „A… ano. U Hrabůvky je vojenské letiště. Je tam letka proudových kluzáků. Čekají jen na rozkazy.“

Uklidněn vyčerpávající odpovědí a tím, že si určitě zachránil život, nezaregistroval rychlý pohyb pravice, v níž Temný třímal jatagan. A pak už bylo pozdě.

Ten Jediný nevěnoval tělu na zemi jediný pohled. Místo toho se podíval na své společníky. „Poletíme přivítat návššštěvu z domova,“ oznámil jim a spokojeně se usmál.

Podíval jsem se na Henryka. Nevypadal dvakrát klidně, ale nervové zhroucení se o něj zatím nepokoušelo. A nezměnilo se to ani v momentě, kdy výtahová klec dosedla na dno šachty a já mohl otevřít dveře.

Ocitli jsme se na nejtajnějším místě mého světa, postaveném armádou, aniž by komukoliv skládala účty, byť byly astronomické.

„Tohle nemůže vyjít,“ prohlásil pochybovačně.

Já jeho obavy chápal, měl jsem dost svých vlastních, ale musel jsem to zkusit, i kdyby mě to mohlo zabít.

Dostatek relevantních informací je někdy opravdu na škodu. Devět z deseti pokusných subjektů – dokonalý eufemismus v případě zločinců odsouzených k trestu smrti – to nezvládlo. Ten poslední to sice taky nezvládl, ale na rozdíl od svých předchůdců alespoň nebyl rozerván na kusy ve spektakulární explozi. Jen zešílel. Zajímavé výsledky přinesl až pokus číslo jedenáct…

Když se mi podařilo najít na zdi vypínač, rozsvítil jsem mohutná světla zavěšená pod stropem.

Henryk vydechl překvapením.

Stáli jsme před několika desítkami válcovitých nádrží vysokých dva metry, ve kterých se vznášela těla v různém stádiu mutace, naložená ve formaldehydu. Na některých byly změny sotva patrné, jiným už lidství zbývalo jen málo. Byla tu stvoření vybavená muskulaturou, pro kterou by vraždil i Arnieho klon, jiní tvorové byli od pohledu rychlí a obratní. Připomínali víc kočkovité šelmy, jen omylem kráčející po dvou nohách.

Poplácal jsem válec obsahující svalovce. Byl o hlavu větší než já a jeho bicepsy zostudily i moje stehna. „Tady vyvíjeli Stosstruppen. První úspěšná série přišla po dvou letech pokusů.“

„Kvůli tomuhle jsme sem přišli?“ zeptal se mě Henryk znechuceně.

„Ne. Tady v podzemí jsou výzkumné líhně i růstové nádrže, ale před uzavřením vypustili i je. Kdybych chtěl vyrobit zmutovanou krysu, nahození všech systémů by trvalo několik měsíců. My jdeme do kanceláře Kurta Gneussena.“

Můj mentor se otřásl. „Už při tom jméně se mi zježily všechny chlupy.“

Kurt byl génius, a ti vždy balancují na hraně šílenství. Někteří to zvládnou, jiní sklouznou tam, odkud už není návratu, a Kurt sklouzl způsobem, který málem zničil tenhle svět. Jeho kancelář byla poslední místností v chodbě před líhněmi. Když to tu zavřeli, zatahal jsem za několik nitek, aby se odtud nic neodneslo. Zařízení se vypnula, zakonzervovala a vrchní velení se na tento ztrátový podnik pokusilo zapomenout.

Místnost hlavního vědeckého pracovníka připomínala holobyt nejen svými rozměry, ale i vybavením. Obsahovala jen psací stůl, židli a několik registračních skříní.

Židle zůstala převrácená tak, jak z ní Kurt spadl, a na zdi byla pořád tmavá skvrna a hluboký vryp po kulce.

Další dávka vzpomínek, které bych raději pohřbil.

Nadešel čas zjistit, jestli jsme sem nepřišli zbytečně – Kurt nebyl jen šílený génius, nýbrž trpěl i takovým stihomamem, že dal pojmu paranoia úplně nový rozměr.

Neustále žil v přesvědčení, že mu někdo usiluje o život. Takže své poznámky a vynálezy schovával, kde se dalo. U patentového úřadu jich přihlásil sotva deset procent, svým nadřízeným ukázal o něco víc. Ty nejlepší špeky si schovával jako křeček zrní na konci léta.

Některé jsem našel já, jiné císařská kontrarozvědka. Když bylo jisté, že skončily v jejich trezorech, nechal jsem to být.

Až na jeden. Ten poslední, který zůstal neobjeven, a pro ten jsem si přišel teď. Posledně jsem ho vlivem nepříznivých okolností nenašel, ale byl jsem si stoprocentně jistý, že ho Kurt nestihl odnést pryč.

Jak si můžu být jistý? Kurt byl přesně tady, když ho vyzkoušel. V téhle kanceláři.

Zpětně hodnotím jako chybu, že jsem mu hned v následující minutě poté, co jsem k němu dorazil, vystřelil mozek z hlavy, protože jsem tím pádem nestihl zjistit, jak jeho vynález vlastně vypadá.

Kurt dělal do tolika oborů, že ten vynález mohl vypadat jakkoliv. Mohl to být stroj, stejně jako ampule s elixírem anebo nějaký očarovaný artefakt. No, to poslední ne. Naštěstí.

Věděl jsem jen, že tu svoji novou hračku použil a ten pokus skončil rozhodně jinak než ty předešlé. Za předpokladu, že to, co vyvíjel, byla zbraň, dokonce úspěšná – konečný účet totiž tehdy zněl na šest tisíc mrtvých a nějaké drobné. Kopáči masových hrobů rozhodně netrpěli přehnanou pečlivostí, když počítali své klienty.

„Musí to tu někde být. Přístroj nebo nějaké vzorky,“ pronesl jsem a začal systematicky plenit psací stůl. Obsah šuplíků končil na podlaze, stejně jako to, co ukládal přepečlivý Kurt do registraček. Papíry, papíry a zase jen papíry.

Po dvaceti minutách jsem se se zasténáním narovnal. Mohl jsem se splést? Co když to tu přece jen není?

Zatraceně!

Vztekle jsem kopl do psacího stolu. Byla to taková ta levná překližková verze, kterou dostávají úředníci, co nemají vlivného patrona.

Se skřípěním se posunul a já pohlédl na plechový obdélník zapuštěný do podlahy.

Nebyl to trezor, jen do betonu zabudovaná plechová krabice dost velká na to, aby se do ní vešel pár nových bot. Odklopil jsem víko a uviděl kožené pouzdro. Nic víc. Jen jedno zatracené kožené pouzdro na doutníky.

Tentokrát jsem zaklel nahlas.

Henryk se sehnul a sebral ho, otevřel a pak si proti světlu prohlížel podlouhlou skleněnou ampuli obsahující nažloutlou tekutinu.

„Tohle hledáme?“ zeptal se mě.

„Vypadá to tak.“ Jiná odpověď mě nenapadla.

„A co to dělá? Doufám, že to není nějaká super leštěnka.“

„Doufám spíš v čistič na skvrny. Nějaký nepatentovaný a hodně dobrý,“ odvětil jsem. „S dobrým marketingem na tom vyděláme miliony.“

Podíval se na mě a ve tváři neměl ani stopu pobavení. „Co to dělá doopravdy?“

„Hodně škody,“ odvětil jsem popravdě. „Když to Kurt použil, všichni mutatvoři z líhní a vojáci Stosstruppen, co tu hlídali, se zbláznili. A taky hypponi a genovolci, pseudopsi, behemoti v okruhu stovek kilometrů, propadli tomu dokonce i technovorvani ze základny imperiálního námořnictva na Baltu. Ti platí za super poslušné, a přesto i oni začali zabíjet své ošetřovatele a ničit všechno kolem.“

„Ty si myslíš, že za to mohla tahle kouzelná vodička?“

„Ano, a proto jsem taky chtěl s Kurtem, jak se říká, dát řeč, ale když jsem k němu dorazil, byl v podstatě už šílený a měnil se mi před očima. Jako by přeskakoval z vrstvy do vrstvy. Nezbylo mi, než ho zabít.“

Zamyšleně si mě změřil, ale neřekl ani slovo. I on už věděl, že doby, kdy Tvůrci neprolévali krev, jsou dávno pryč. Ve skutečnosti jí někteří prolili tolik, že by z toho dostal morální kocovinu i Caligula.

„A co s tím chceš udělat?“

Na to jsem měl jedinou odpověď: „Způsobit ještě větší chaos než nebožtík Kurt.“

3. KAPITOLA

Že je ještě naživu, si Lothar van der Haaven uvědomoval jen díky bolesti, která mu pulzovala v obličeji. Přes opuchlá a krví zalitá víčka dokázal vidět jen neurčité bílé šmouhy. Několikrát se pokusil zvednout, ale vedlo to jen k dalšímu přívalu bolesti a závratí.

Aniž by to dokázal zastavit, vyzvrátil obsah žaludku. Naprosto mu nezáleželo na tom, že většina mu skončila na obleku a rukou, kterýma se pokoušel zvednout do něčeho, co by šlo s trochou snahy nazvat klekem.

Pak si opatrně sáhl na obličej. Ignoroval ty palčivé jehly bolesti, které mu vystřelily do mozku při každém, byť sebeopatrnějším doteku. Všechno, co bylo nosem, bradou a lícními kostmi, nyní pod bříšky svých prstů vnímal jako jednolitou, nateklou a převalující se masu divné a horkem pulzující hmoty.

Samotného ho překvapilo, že dokáže myslet jen na jediné: „Pane Bože, jsem v prdeli… Pane Bože, jsem…“

Tápavě se chytil rohu psacího stolu a ztěžka se postavil. Počkal, dokud se točící svět kolem něj zase neustálí, a pak udělal opatrný úkrok.

Když se mu to povedlo, přiměl se udělat druhý, až se ocitl na dosah od řady zásuvek. V té nejsvrchnější měl vždycky rezervní komunikátor.

Byl tam. Aktivoval jej s tichou modlitbou, aby v jeho baterii byla alespoň trocha elektřiny.

Pohled na rozmlženou a míhající se jedinou čárku ho naplnil něčím, co by za jiných okolností jen stěží nazval radostí.

Jenže spojení ve světě bez satelitů nebylo zrovna spolehlivé.

S klením mrštil přístrojem o zem.

Čekala jej dlouhá cesta. Se sténáním se začal plazit k protější zdi, na níž visel stařičký telefonní přístroj.

Považoval za ironii osudu, že on, milovník moderních technologií a virtuálního sexu, je nyní odkázán na něco tak nespolehlivého, jako je analogová technologie s ústřednami s lidskou obsluhou a měděnými dráty nataženými mezi městy.

„Haló?“ oslovil jej dívčí hlas obsahující příslib speciálních bonusů pro platící klienty.

„Spojení,“ požádal třesoucím se hlasem. „Dva… šest… osm… pro… tři… pět… dva. Růže, dva… pět. Opakuju, růže… dva… pět.“

Ticho na druhé straně se nepříjemně protahovalo.

Pak se ve sluchátku ozvalo mnohem méně nadšeně: „Přepojuji prioritní hovor.“

„Vezmi to, vezmi to,“ mumlal se stejnou intenzitou, jako kdyby se modlil.

„Ano?“

„Tady… dva… šest… osm…,“ zachrčel. „Zpráva… pro… jedna… jedna… nula. Priorita… jedna,“ ohlásil.

„Slyším, dva šest osm. Připraven na přijetí zprávy.“

S úlevou vydechl a začal diktovat.

Když skončil, vrátil sluchátko do vidlice. Teď to záleželo na lidech v pražském místodržitelství a na jejich schopnosti vtěsnat do datového toku mezi neaktivními bránami krátkou zprávu.

Její sestavení mu zabralo mnohem více času, než si myslel. Není zrovna snadné vměstnat do sto čtyřiceti znaků to nejpodstatnější tak, aby si adresát dokázal domyslet zbytek.

Ztěžka se svalil horní polovinou těla na desku stolu. Závrať ustoupila silnému pocitu ospalosti.

Vzpomněl si na základy první pomoci z přípravného kurzu před misí.

‚Nikdy nedovolte osobě s těžkým otřesem mozku, aby usnula,‘ říkal tehdy školící lékař výpravy.

Neměl bych usnout, pomyslel si, ale v podstatě mu to bylo jedno.

Usnul a po dlouhé době mu konečně bylo dobře.

„Neudržíme se,“ zakřičel Nataše do ucha von Seweryn, když se výbuchy kolem nich začaly znovu slévat v jedno velké dunění. Tentokrát si už nemohli nic nalhávat.

Podařilo se jim s trochou štěstí a za cenu citelných ztrát odrazit tři zteče pěchoty, ale teď na jejich pozici útočili plnou silou Stosstruppen – děsivě přerostlí zmutovaní vojáci v těžké bitevní zbroji, vybavení strojními puškami a granátomety.

Postupovali v osmičlenných družstvech, secvičených, spolupracujících a tak děsivě výkonných, že proti nim neměli žádnou šanci.

Pod jejich soustředěnými údery padal jeden opěrný bod za druhým.

A aby toho nebylo málo, za nimi se znovu daly na pochod dlouhé a do hloubky členěné rojnice vojáků. Ti možná nebyli tak nebezpeční co do schopností, ale vynahrazovali to počtem. Co těžkooděnci začali, přišli oni dokončit.

Ať už téhle operaci velel kdokoliv, zřejmě přehodnotil své předchozí plány a pustil se do toho s mnohem větším rozmyslem.

Proti takové záplavě stáli obyčejní lidé – řemeslníci, dělníci a pár četníků, všichni narychlo vyzbrojení a bez opravdového výcviku. Nemusela se dlouho přesvědčovat, že jejich šance jsou teď už opravdu téměř nulové.

Vedle ní zarachotila dlouhá dávka ze samopalu. Obstarožní špagin se v rukou pekařského učedníka snažil, seč mohl, ale kulky se od hrudního pancíře zmutovaného vojáka jen neškodně odrážely.

„Miřte na spoje mezi pláty!“ zakřičela, ale to už zasažený voják v odpověď namířil na mladíka brokovnici, integrovanou do předloketního chrániče.

Výstřel, který zahřměl, ji na moment ohlušil.

Teprve v následujících vteřinách si dokázala uvědomit, že to horké, co ji prudce šlehlo do tváře, byla krev.

Svezla se z barikády, jako by byla najednou někým jiným, zcela odosobněným, a snažila se tomu ječícímu a téměř rozervanému torzu pomoci. Zastavit to nezastavitelné krvácení, zabránit šoku, který po tak děsivě devastujícím poranění musel zákonitě přijít.

Ve skutečnosti ale mohla jen sledovat, jak bledne ztrátou krve a jeho tělem procházejí nekontrolovatelné záškuby, jak se jeho křik mění v šepot, jak volá matku, která někde v tom prokletém městě určitě tone v obavách o něj.

Zdálo se jí, že uplynuly celé hodiny, ale když vzhlédla od nyní již bezduchého těla, zjistila, že zmutovaný voják mezitím neudělal víc než tři kroky.

„Svoloč!“ zaječela. Zvedla ze země svoji zbraň a bez dlouhého míření zmáčkla spoušť. Dragunov v jejích rukách úslužně poskočil a vyslal kulku ráže 7,62 mm přímo doprostřed vojákova hrdla. Límec ze zpevněné pryže jí nedokázal odolat a zmutované monstrum se toporně skácelo k zemi.

Jako by to bylo znamení, Stosstruppen se zastavili a pak se pod krycí palbou začali stahovat.

„Pomstila jste ho,“ pronesl von Seweryn vážným hlasem, ale ať chtěl říct cokoliv dalšího, odmlčel se, protože k němu přiběhla spojka s kusem papíru v ruce.

Přečetl vzkaz a zachmuřil se.

„Máme problém. Z ohrad jsme vyvedli přes sedm tisíc duší. Téměř pěti tisícovkám se podařilo proniknout bezpečnostní uzávěrou. Jenomže jednotky tvořící uzávěru byly vystřídány německými mysliveckými prapory. S těmi se už nedohodneme.“

Chvíli trvalo, než se vzpamatovala, pak přikývla a z kapsy vytáhla malý kousek křídy.

„Máme hodinu, než se do toho dají znovu,“ pronesla a pohlédla na von Seweryna. „Je čas na můj plán. Otevřu bránu pro ty, co se nedostali pryč. Neříkám, že do bezpečí, ale rozhodně tam bude bezpečněji než tady.“

Následována generálem pokračovala dál ulicí mezi domy, dokud nenarazila na zástup osvobozených zajatců. Stáli tam jako tichá, vyděšená hradba. Připadalo jí, že to je spíš zeď nářků než hradba. Dospělí, staří i děti. Všichni se jí vpíjeli do očí. Čekali.

„Nesmí zjistit, že odcházíme,“ pronesla ke generálovi, který přikývl.

„To je zařízeno.“ Ukázal bradou tam, odkud přišli a odkud k nim doléhal hluk sporadické střelby, kterou se protivníci navzájem častovali. „Dva oddíly nás budou krýt. Chtěl jsem zůstat s nimi, ale odmítli to,“ pronesl věcně, ale oči ho přitom usvědčovaly. „Tak jsem jim nechal všechny zbývající strojní pušky a dýmovnice. Budou držet pozice, dokud neodejdeme.“

U průjezdu nejbližšího, dosud nezničeného domu otevřela Nataša tu nejširší bránu, kterou dokázala udržet otevřenou, a sledovala, jak důstojníci povstalců řadí uprchlíky do skupinek a posílají je do zářícího obdélníku.

Hluk boje znovu zesílil. Musela věřit, že dobrovolníci z řad povstalců nedají útočníkům zadarmo ani píď.

Za rachotu střelby a explozí granátů začali důstojníci pobízet uprchlíky ke spěchu. Sotva jedna skupina krčících se civilistů dobíhala k bráně, druhá ji už následovala a několik dalších se připravovalo.

Zdálo se jí, že se k nim boj i přes snahu obránců přibližuje, ale to už branou procházela poslední várka uprchlíků. Nakonec před branou zůstala jen uzavírací skupina vedená von Sewerynem.

„Teď vy,“ řekla generálovi. „Postarejte se o své lidi. V hradu najdete pomoc. Jsou tam lidé. Sice z jiného světa, ale máte společného nepřítele.“

„Vy s námi nejdete?“ pronesl překvapeně.

Zavrtěla hlavou. „Mám tady ještě práci. Musím se vrátit. Tam na náměstí. Nemůžu říct proč. Prostě musím.“

Když otálel, vyštěkla: „Tak už běžte! Neudržím bránu otevřenou věčně.“

Nemohl vědět, že lže, a tak ji poslechl.

Když zmizel v bráně, uzavřela ji a prachem z trosek zamazala křídový obdélník, jak nejlépe dovedla.

Pak sevřela v rukou pušku a vydala se zpět.

Boj už mezitím skončil a město se ponořilo do ticha přerušovaného jen praskotem hořícího dřeva.

Prudce se nadechl a otevřel oči. Bolest byla pryč.

Temný s pobaveným úsměvem poodstoupil od postele obklopené přístroji, které už nepištěly, nevrčely ani neblikaly své výstrahy o ohrožení životních funkcí. Všechny křivky na monitorech byly nyní ukázkové a hodnoty učebnicové.

Byl opět zdravý. Opět, ale na jak dlouho?

„Jssste zdravý,“ zkonstatoval Temný. „Dokud vásss budeme léčit …“

Podíval se na něj a s překvapením si uvědomil, že ho už ten plazu podobný pohled ani nelidské proporce neděsí.

Byl to jen obyčejný tvor. Jiný než miliardy tvorů ze Země, kterou znal, ale přesto to byl jen tvor. Užitečný, jen se jeho provoz začínal prodražovat.

„Vaše odměna,“ začal pomalu, když si zakašláním uvolnil hlasivky.

„Ten Jediný věděl, že budete rozumný. Čássst sssvěta zvaného Vienna nyní náleží nám. Chyssstáme velkou sssklizeň hříšníků k zaplnění našššeho sssvěta.“

„Blahopřeji,“ ucedil sarkasticky, ale nezdálo se, že by obluda chápala jemné nuance lidského jazyka.

„Kdy bude potřeba další léčba?“ zeptal se ho tedy.

Temný pokrčil úzkými rameny. „Možná za měsssíc, možná za týden. Zavoláte násss a domluvíme ssse. My ssse vždycky dohodneme. Sss každým…“

Nemusel Jedničkovi nic říkat. Ten muž byl prostě k nezaplacení. Aniž by si předem cokoliv dohodli, přistoupil v ten okamžik k Temnému a přitiskl mu ke krku kulovité zakončení injektoru.

Když přístroj zabořil dutou jehlu do netvorova krku, cvaklo to a pak zasyčelo, když hnací plyn vytlačil obsah ampule do jeho krevního řečiště.

Plazí bojovník se pomalu složil k zemi.

Vstal z postele, spokojeně se protáhl a přistoupil k nehybnému tělu. Opatrně, jako by se bál, že ožije, do něj strčil nohou.

„To víš, že se dohodneme. Ale podmínky budu určovat já. Ne vy. Jste jen další mizerní spojenci, kterým narostl hřebínek.“

„Co s ním, pane, zavřít?“ zeptal se ho Jednička, zatímco jednorázovými plastovými pouty znehybňoval ruce Temného.

„Do nejtemnějšího kouta s nepřetržitou ostrahou. A sežeňte nějakého doktora, nebo klidně i veterináře, ať ho drží pod sedativy. Bude z něj můj osobní léčitel.“

„Dostal jsem před chvílí prioritní zprávu od pověřeného vedoucího mise,“ pronesl Jednička a tón jeho hlasu ho pobídl k ostražitosti.

„Ano?“

„Situace na Vienně se vymkla kontrole. Povstalci provedli velmi úspěšný manévr, který naše spojence zasáhl zřejmě na tom nejcitlivějším místě.“

„Zajatci?“ zeptal se s pochopením.

Jednička přikývl. „Temní zřejmě dospěli k závěru, že vaše slabost jim umožňuje rozhodnější postup. A neberou si servítky.“

Povzdechl si. „To riziko tady bylo od počátku. Myslím, že bychom je nedokázali dlouho ovládat. Stejně jako ty rebelující konstrukty. Situace na Vienně byla vážná už několik posledních měsíců. Takhle máme všechny jedovaté hady v jednom koši a teď můžeme počkat, až se zničí navzájem. Místní za námi ještě rádi přijdou s prosíkem. Problém ale bude s podílníky. Válka je ztrátou pro všechny, kdo nedodávají zbraně. A my máme na deset let dopředu uzavřené opční kontrakty na uhlí a ocel s několika mezinárodními korporacemi. Žaloby o ušlý zisk můžou jít do miliard. Za měsíc bude valná hromada a budou se probírat výsledky hospodaření. Někdo by mohl navrhnout hlasování o mém odvolání.“

„To by se neodvážili, pane,“ namítl Jednička. „Vždyť vy jste přece…“

„Jasně, hlava středoevropské části Lóže, slavný Artur Radecký. Jenomže, drahý příteli, mé dominium mi už dávno a v tichosti a samozřejmě jen v zájmu mého podlomeného zdraví přebral Albert Krupp. Takže kým jsem dnes? Někým víc, než jen nemocným starcem? Pouze konsorcium, kterému předsedám, vyvažuje tenhle handicap. Bohužel, poslední roky jsme rozdělovali podíly až příliš štědře a kdyby i podílníci vycítili moji slabost…“

Jednička na něj jen mlčky hleděl.

Než mi v tom Henryk stihl zabránit, urazil jsem špičku ampule a obsah obrátil do sebe.

Kdyby Kurt ještě žil, podal bych si ho za to, že naprosto zanedbal chuťovou složku elixíru. Chutnal vysloveně odporně – zatuchlý odér se pral s plísňovým podtónem a korunu tomu nasadil štiplavý, močovinový ocásek. Urinoterapeutický someliér by zaplesal. Začalo mě z toho natahovat, ale místo abych se pozvracel, stáhlo se mi hrdlo v bolestivé křeči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odplata.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.