LitRPG v nakladatelství

Vasilij Mahaněnko

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

GALAKTOGON

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

Pavel Korněv

POUŤ MRTVÉHO

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

Michael Atamanov

OBRÁNCE PERIMETRU

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

TEMNÝ BYLINKÁŘ

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

OHÝBAČI REALITY

Odpočet *

Vnější hrozba *

Zásadní změna *

Pavučina světů *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

Originally published in English under the title The Nemesis of the Living by Magic Dome Books, 2021

Copyright © Pavel Korněv 2021

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2021

English Translation © Irene and Neil P. Woodhead 2021

Czech Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-450-4 ePub

ISBN 978-80-7594-451-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

ČÁST PRVNÍ

FILTR

KAPITOLA 1

Nikdo netvrdil, že to bude snadné, pomyslel jsem si při pohledu na vousatého chlapa, sešitého nerovnými stehy od rozkroku až po solární pleteň.

Na mrtvého hostitele, v němž se usadil nový přírůstek z úplně jiného vesmíru.

Šílené? Docela jo, i když jste vzali v úvahu, že onen „jiný vesmír“ není nic víc než výplod virtuální reality, která je do puntíku stejně digitální jako ta, ve které jsem se právě teď nacházel. Možná to byla jenom hra, ale každá hra má svá přesně daná pravidla, která je třeba dodržovat, a už jen to, že se sem Neo vůbec dostal, do nich udělalo díru o velikosti Titaniku.

Brali to jako crossover nebo něco takového? Fiktivní postavy se neměly jednoduše objevit ve světech, kam nepatřily!

Ne že by mě to zajímalo. Fakt. Zrovna teď jsem byl připraven přijmout pomoc od kohokoli, i od samotného Anděla smrti, kdyby nebylo zbytí.

Jenže Neo se zrovna nezdál nadšený představou, že by mi měl pomáhat.

Tělo. Ze všeho nejdřív chtěl živé, dýchající tělo, aby se stal nedílnou součástí hry – což bylo něco, co nekromant jako moje maličkost po ruce opravdu neměl. A to naopak dohánělo k šílenství mě.

Sakra! Že se muselo stát právě tohle!

„Kde začneme, strýčku Johne?“ zeptal se mě Neo mentálně a pokračoval tak v naší předchozí tiché konverzaci.

No, jak jinak by mluvil? Koneckonců neměl plíce, že?

Dokonce i tady měl rusé vlasy. To mě znechutilo. Přesto jsem se soustředil a uhasil bílé plamínky, které se mi roztančily na prstech.

Jenom klid, Johne Doe. Nenech si pocuchat peří.

Hodil jsem svoji doktorskou brašnu na lavici, otevřel ji dokořán a začal se v ní přehrabovat. Vytáhl jsem náhradní kalhoty, vybledlou červenou vojenskou tuniku a starý kožený kabát a vše strčil do rukou Neovi. Potom jsem hrábl hlouběji pro dlouhý plášť s kápí; už jsem si nepamatoval, jak jsem se k němu přišel.

„Obleč si to.“

Nemusel jsem ho žádat dvakrát. Mrtvý si s radostí natáhl oděv a na hlavu si nasadil kápi, takže z něj čouhaly jen bosé nohy a namodralé ruce.

Boty a rukavice budou prioritou. A taky maska jako ta moje, ale – ne. Nic z toho nespěchalo. Tohle všechno mohlo počkat.

Očima havrana usazeného na střeše hrobky jsem zkontroloval hřbitov.

„A teď, Neo,“ řekl jsem, „chci, abys mi řekl, co přesně jsi slíbil Isabelle a co po tobě chtěla. Nic nezamlčuj.“

Mrtvý se přikrčil a pohled upřel na zem. Očividně mu to nebylo příjemné. Potom si shodil kápi a zatahal se za střapatý vous. „Strýčku Johne, mohl bych si tohle oholit, prosím?“

„Neo!“

Mrtvý se pokusil povzdychnout – což se mu podle očekávání nezdařilo – a učinil malé bezmocné gesto. „Mám najít jednoho z vás. Lidského hráče.“

„Nic nezamlčuj,“ zopakoval jsem.

Neo si stoupl na levou nohu a patou té pravé se podrbal na levém kotníku. Potom pokrčil rameny.

„Je tu jeden chlápek. Je fakt zlý. A oni ho nemůžou najít. Ten chlápek má syna, který chytil nějaký váš nový virus, tuhle část jsem tak úplně nepochopil. Prý je někde tady, v tomhle světě – ten syn – a já ho musím najít. Toho syna. Který odsud nemůže.“

Zatočila se mi hlava. Takže tohle po mně chtěli? Najít nemocného syna nějakého zločineckého génia, který chytil neurovirus a vyčkával ve hře?

„Proč, k čertu?“ vyštěkl jsem. Pak jsem si uvědomil, že se jedná o řečnickou otázku. „Ne, na to ještě nemusíš odpovídat. Berme to postupně. Jak přišli na to, že jeho syn je v Nekonečné říši?“

„Jeho sestra je malířka. Maluje obrázky.“

„No a?“

Neo zavřel oči. Teď to znělo, jako by mluvil někdo úplně jiný. „Nedávno zveřejnila jeden na svém blogu a gratulovala bráškovi k vítězství v turnaji. Příspěvek byl soukromý, někomu se ale podařilo ho odemknout. Podle tety Belly poznali jejich analytici v budově na obrázku hrad Arnstern z Nekonečných říší, kde se turnaj odehrál. Proklepli si vítěze a identifikovali jeho avatar i ty jeho bodyguardů. Žádný z jejich phishing útoků nevyšel prostě proto, že má zablokovanou funkci posílání soukromých zpráv. Netuším proč.“

Těžce jsem si povzdychl. „To pořád nevysvětluje, proč u všeho na světě potřebují zrovna tebe!“

„Najít ho ve hře není problém.“ Neo roztáhl rty v širokém úsměvu, který připomínal spíše bolestivou grimasu – stále si však ponechal něco z kluka s dírami mezi zuby, kterým býval. „Stačí vysledovat spojení a lokalizovat souřadnice jeho VR modulu tam venku.“ Ukázal prstem na strop. „Chápeš, strýčku Johne?“

Chápal jsem, přesto jsem se radši zeptal: „Takže ty něco takového umíš, co?“

Jeho obličej s ryšavým vousem se zachmuřil, jako by ho dokázalo rozrušit cokoli kromě jeho vlastního nedávného skonu. „Teoreticky jo,“ zopakoval svou dřívější odpověď.

Tentokrát jsem odmítl akceptovat jakoukoli vágnost. „Tak umíš, nebo ne?“

„V tomhle těle ne!“ vybuchl. „Tohle je… digitální odpad bez přístupu k čemukoli! Všechny jeho komunikační kanály jsou přerušené! Je to fejk! Ti, kdo se narodí v digitálním světě, se nemůžou znovu narodit, dokud nedokončí vývojovou smyčku. Jejich těla nikdy neopustí informační pole a uchovají si schopnost výměny datových balíků skrz servisní síť. Každá postava je integrální součástí herního světa, nemělo by tak záležet na tom, jestli je živá, nebo mrtvá! Ale tohle – tohle je loutka, vytvořená po smrti hráče! Jenom loutka!“

Udělal jsem bezmocné gesto. „Využili mě, Neo. Nic mi neřekli a nahráli to na mě. Neměl jsem tušení, že jsem tě měl přenést do tohohle světa.“

Mrtvý svraštil obličej, jako by měl propuknout v pláč. Nakonec se však ovládl a jediným vnějším projevem jeho zoufalství byla jeho nahrbená záda. „To jsem nevěděl, strýčku Johne. O tomhle, no, prostředí jsem nic nevěděl. Nedošlo mi to předem. Limity svého nového těla jsem si uvědomil až ve chvíli, kdy jsem se ocitl v něm.“

„Dobrá, řekněme, že si najdeš nové tělo. Jak rychle dokážeš spojení toho chlápka vypátrat?“

„Napřed ho musím najít. Potom s ním musím navázat aspoň vizuální kontakt,“ odvětil Neo a tvářil se ještě zkroušeněji. „Všechno to bude odvislé od mé přístupové úrovně. Taky možná budu potřebovat trochu času na odhalení slabin. Není to jednoduché, ale já to zvládnu, strýčku Johne! Vím to!“

„Dobře pro tebe,“ zabručel jsem.

Potom jsem strnul, neboť mě něco napadlo. „Poslyš, Neo. Jestli zemřeš, myslíš, že tě dokážu znovu povolat z toho – jak jsi tomu říkal? ‒ limbu?“

„Nemám zdání,“ přiznal Neo. „Já o limbu nic nevím, strýčku Johne. Jediné, co vím, je, že Strašák se odtamtud nevrátil. Nepodařilo se mi ho přivést zpátky. Všechna moje spojení s ním se přerušila.“

Nějaký mrtvý černý fénix mi byl popravdě ukradený. Jenže kdybych přišel o Nea, nemohl bych dokončit misi. První položka na seznamu věcí, které musím udělat, tak byla zřejmá.

„Zařídit, aby Neo zůstal naživu,“ řekl jsem si pro sebe a natáhl palec. „To samé platí pro mě. Sehnat Neovi jiné tělo a zřídit mu bod znovuzrození. Najít syna zločineckého bosse. Hacknout hru.“ Zahleděl jsem se na svoji ruku s nataženými prsty a povzdychl si. „Já vím, já vím. Nikdo netvrdil, že to bude snadné.“

Moje rozevřená ruka představovala seznam úkolů z pekla, a to doslova. Začínalo se mi to líbit!

Neovy mrtvé rty se znovu začaly chvět. „Zvládneme to, strýčku Johne, že jo?“

„To se vsaď,“ odpověděl jsem a vložil do svých slov každičkou unci sebejistoty.

„Tak kde začneme?“

Pokrčil jsem rameny. „Pro začátek chci, abys sestoupil dolů na třetí patro.“ Ukázal jsem na schody. „Přines mi z hrobky knihu a hůl. No tak, hni sebou! Smrtící mlha mrtvému neublíží.“

Neo skutečně neměl problém sejít dolů po schodech. Kostějovo smrtící prokletí nemohlo ublížit mému… asistentovi? Společníkovi? Svěřenci? Neo v klidu přistoupil k rozbité hrobce, sebral hůl a vzácný svazek a bezpečně se vrátil na druhé patro.

Zatímco Neo plnil úkol, já si bezmyšlenkovitě pohrával s kostějovým růžencem, až mi artefakt zcela nečekaně odhalil své vlastnosti.

Každý z korálků ve tvaru lebky přidával 1 % k rychlosti obnovy energie – a já jich měl celkem třináct. Skvělé! Nemohlo to být lepší!

No, co jste čekali? Neo mi vysával 96 bodů energie za hodinu a já jich měl při svém příchodu sem jenom 128. Zkuste za těchto podmínek použít nějakou pořádnou magii – na elixírech by vás to stálo majlant, nemluvě o nepříjemných vedlejších účincích. Růženec ale vše usnadňoval.

Problém byl, že mi odmítal sednout na zápěstí, i když jsem si v jeho popisu nevšiml žádných konkrétních omezení, jedinou podmínkou byla hráčova třída. Ale byl jsem snad nekromant, ne?

Růženec třinácti lebek

+13 % k rychlosti regenerace vnitřní energie

Omezení: pouze pro nekromanty, stoupence Kultu mrtvých a kněze Bohů smrti

Tak o co šlo? Jsem snad nekromant, ne? A navíc stoupenec Kultu mrtvých! Dva za cenu jednoho! Co ještě chtěli?

„Strýčku Johne,“ řekl Neo a nabízel mi trofeje.

Mávl jsem na něj. „Počkej.“

Zamračil jsem se a snažil se soustředit na své pocity. Kdykoli jsem se pokusil stáhnout si růženec okolo levého zápěstí, ucítil jsem mravenčení v jednom z prstů: v tom, na kterém jsem měl stříbrný prsten s kočičím okem. Jakmile jsem si ho sundal, bonus regenerace energie se aktivoval. A co se týkalo prstenu, který přidával 1 bod k mým smyslům, tomu jsem našel nový domov na pravé ruce hned vedle upířího pečetního prstenu.

Energie: 47/260

Regenerace: 62 % za hodinu (+13 % bonus)

Mnohem lepší! Za hodinu získám 162 bodů a 96 vydám na podporu Nea, takže mi zůstane čistý zisk 66 bodů. Nebyla to ta nejlepší situace, ale moc jsem s tím nezmohl. Při nejbližší příležitosti si budu muset vytvořit zásobu regeneračních elixírů – a tentokrát kvalitních, žádných domácích břeček.

„Strýčku Johne,“ zopakoval Neo a zatahal mě za rukáv.

S povzdychem jsem si od něj předměty vzal, ihned jsem mu ale musel vrátit magickou hůl, poněvadž mi už po prvním dotyku začaly křehnout ruce. Všechno mi objasnil popis:

Kostěná hůl

Obsahuje zaklínadlo Bič smrti

Omezení: jen pro nekromanty, kteří se vydali cestou smrti

Poškození: 30‒45

Požadavky na dobití: 15 bodů energie

Zasténal jsem. Hůl by byla skvělým přínosem pro ty, kdo se řídili herní zápletkou a zvolili si jednu ze tří hlavních specializací, přesněji řečeno sebeusmrcení. Zaklínadlo, které obsahovala, bylo 7. stupně a přístup vyžadoval úroveň 40; a co víc, zaklínadlo pomíjelo veškerou fyzickou zbroj. Pravda byla, že přidání zaklínadla k holi zablokovalo její schopnost navýšit poškození podle současné hodnoty mágovy vůle – přesto byla „magická hůlka“ mnohonásobně účinnější než kterékoli z mých současných zaklínadel. Jaká škoda.

Neo na mě zmateně pohlédl, následně zvědavě obrátil hůl v rukách, ale nic neřekl. Vyvolal jsem v levé ruce bílý plamínek, abych rozptýlil tmu, a zamířil jsem ke schodům. Museli jsme odsud zmizet dřív, než se objeví nevítaní návštěvníci a zablokují nám jedinou cestu ven. V poslední době jsem si nadělal spoustu zdráhavých přátel, takže tato možnost nebyla zcela vyloučená.

KAPITOLA 2

Do domku Strážce hřbitova jsem nakonec nešel. Místo toho jsem se posadil na nejvyšší schod hrobky a na klín si položil knihu vázanou v lidské kůži.

Potom jsem se otočil k Neovi, který zůstal stát v šeru hrobky.

„Bojíš se snad světla?“ zeptal jsem se a ani se nesnažil skrýt uštěpačnost, ačkoli jsem se tajně děsil odpovědi.

„Vůbec ne, strýčku Johne.“

„Tak proč nejdeš ven?“

„Prostě se mi nechce.“

Pokrčil jsem rameny a otevřel knihu.

Anebo se spíš otevřela sama.

Malé mysli se bojí smrti. Prostě nechtějí zemřít. Nekromanti kráčí se smrtí ruku v ruce – přesto si někteří myslí, že můžou žít věčně. Existuje totiž velký rozdíl mezi skutečným životem a pouhou existencí. Bohužel! Nikdo nemůže soupeřit s těmi, kdo akceptovali smrt jako danou.

[Přijmout]

Nemůžu tvrdit, že by mě úvod nadchl, na druhou stranu jsem ale necítil ani příliš velké znepokojení. Proč bych měl? Koneckonců jsem nedoufal, že se stanu mistrem temného umění. Musel jsem si zvolit cestu, jejíž počáteční fáze budou vyhovovat mému velmi zvláštnímu úkolu.

Zvol si specializaci:

Prosektor

Ničitel

Pravý nekromant

Přírodní filozof

Lovec zombiů

Paladin Kultu mrtvých

Průvodce mrtvých

Pán hřbitova

Popravdě se mi napřed zdálo, že možností je až příliš. Když jsem se však podíval blíže, zjistil jsem, že moje možnosti jsou naopak omezené, neboť některé specializace nebyly kompatibilní s mými současnými vlastnostmi. Já idiot! Proč jsem napřed nenavštívil herní fóra, která dozajista uváděla detailní levelovací plány všech možných odvětví rozvoje?

Teď už bylo příliš pozdě. Musel jsem improvizovat.

Nepřístupné pro mě byly kategorie Prosektor, Ničitel, Přírodní filozof a Paladin. Přesto jsem se rozhodl prostudovat si jejich popis. Rozhodnutí jsem musel učinit před dosažením úrovně 25, takže jsem pořád mohl poupravit své současné statistiky, kdyby některé z nepřístupných odvětví vývoje vypadalo slibně.

Prosektor. Bůh chirurgie a proslavený odborník na vivisekci, ve vytváření chimér a kadáverů se mu nikdo nevyrovná.

Popisem profese jsem se dále nezabýval, nýbrž jsem se přesunul rovnou k vlastnostem, kladům a záporům. Nebylo jich moc.

Prosektoři mají přístup ke zvláštním zaklínadlům školy stavění golemů, a to za stejných podmínek jako k nekromantickým zaklínadlům. S touto třídou zaklínadel není spojená žádná penalizace.

Schází ti: inteligence, Chirurgie

Vytváření ohavných potvor do mých herních plánů nezapadalo, takže jsem se přesunul k další specializaci na seznamu.

Ničitelé jsou vtělenou smrtí, nehluční a neviditelní. Nikdo je nevidí, dokud není příliš pozdě, a vystopovat se dají pouze podle mrtvol, které po sobě zanechávají.

Ničitelé mají přístup ke všem nekromantických zaklínadlům 4. stupně a nižším, stejně jako ke schopnostem lotrů a zabijáků 8. stupně a nižším. Rovněž mají zvláštní bonusy k utajení, otravě, kletbám a uhranutí. Využití vitality obětí je dělá rychlejšími a více smrtícími, než jsou běžní bojovníci.

Schází ti: hbitost

Zamlaskal jsem. Cítil jsem, že tato profese má potenciál. Co je špatného na tom být rychlý a nenápadný vraždící čaroděj? Vůbec nic. Kdybych víc leveloval hbitost, byl bych fakt v pokušení zvolit si tuto možnost – ve třech úrovních, které mi zbývaly, ji však dostatečně nezlepším.

Nevadí. Co ještě jsem nemohl mít?

Přírodní filozofové jsou dokonalými znalci života a smrti…

Už první věta mě nijak neoslovila, proto jsem se přesunul rovnou k požadavkům. Na tohle mi zdaleka nestačila ani inteligence, ani smysly. Nevadí. Hrát roli teoretického myslitele stejně nebyla moje parketa.

Paladini jsou bitevní síla radikálního křídla Kultu mrtvých, jsou stejně zběhlí s mečem jako s magií. Ačkoli mohou používat pouze nekromantická zaklínadla 6. stupně a nižší, mají také přístup k bojovým dovednostem stejných stupňů a ke kněžským zaklínadlům 9. a 10. stupně.

Schází ti: síla, smysly

Jo, jo. Univerzální voják, který samojediný zvládne všechno. I kdybych mohl, Paladina bych si nevybral. Nijak jsem netoužil plnit rozkazy; už jsem měl až po krk toho, jak mi furt někdo poroučí.

Co se týkalo Ničitele, toho bych si zvolil bez sebemenšího zaváhání, doufal jsem však, že ve specializacích, které jsem měl k dispozici, najdu něco ještě zajímavějšího. Opravdu jsem v to doufal. Nebyla by to sranda, kdyby mi po všem, čím jsem si prošel, nezbylo než si zvolit cestu sběratele kostí?

Na druhou stranu možná nebudu muset. O to se postarala první položka na zbývajícím seznamu.

Praví nekromanti jsou zvyklí ovládat vše v dohledu. S důležitými rozhodnutími nespěchají. Až nadejde jejich čas, zvolí si mezi kostějem, sběratelem kostí a vyšším upírem. A za svým rozhodnutím si budou stát. Volba bude jen jejich.

Ačkoli tato konkrétní specializace neměla žádné bonusy, které by stály za zmínku, aspoň mě nenutila zvolit si jednu z klasických nekromantických cest hned teď a tady, což mi umožňovalo zůstat prozatím naživu. Už jen díky tomu jsem se hned cítil líp. S tímhle mě nezatlačí do kouta, a mně tak zůstane prostor k ústupu.

Lovci zombiů jsou nejlepší z nejhorších, vyvrhelové mezi vyvrhely. Bratři stejného řemesla se jich bojí a nenávidí je; běžní lidé je nenávidí a bojí se jich. Lovci zombiů se vzdávají schopností oživovat mrtvé výměnou za bonus k poškození v boji s nemrtvými; navíc mohou studovat vojenské dovednosti 6. stupně a nižší.

Zklamaně jsem potřásl hlavou. S radostí bych se stal Lovcem zombiů, fakt a bez váhání. Po Ničiteli byla tohle z mého pohledu dokonalá specializace – ale mohl jsem na ni zapomenout! Bez Nea bych se dál nedostal, což znamenalo, že jsem se nemohl vzdát vyvolávacích rituálů. Jaká škoda.

Průvodci mrtvých nejsou nikdy sami, neustále jsou totiž obklopeni zástupy nemrtvých, kteří nekromantovi sice vysávají energii, zároveň ho ale dělají silnějším a odolnějším v boji.

Průvodci mají přístup k nekromantickým zaklínadlům 4. stupně a nižším. Navíc si smí nastudovat všechna vyvolávací zaklínadla, díky čemuž v umění oživování excelují natolik, že to dělají rovnou na bojišti. Rovněž mají přístup k bojovým dovednostem 8. stupně a nižším.

Zachechtal jsem se, začal počítat a natahovat pokrčené prsty. Vytváření nemrtvých a navíc i bojové dovednosti nižšího stupně a pohotovostní oživování zombiů – to všechno znamenalo, že se nebudu muset obtěžovat s rituály ani mrtvoly kuchat. To je spousta dobrých věcí výměnou za to, že se vzdám nekromantických zaklínadel nejvyššího stupně. V tuto chvíli jsem nemohl žádat nic víc.

Přesto jsem nechtěl své rozhodnutí uspěchat. Napřed si přečtu i popis poslední specializace, kterou mám k dispozici.

Páni hřbitova střeží hřbitovy. Na svém území mají prakticky neomezenou moc, jakmile ho ale opustí, přijdou o všechny své bonusy.

Dál jsem ani nečetl. Neměl jsem v úmyslu stát se feudálním pánem. Hlavně proto, že sólo hráči nikdy nemohli zvítězit proti dobře vyváženému týmu třeba i slabších hráčů. Jedinou ochranou nekromanta bylo utajení – jaké je to ale utajení, když jste vázaní k jednomu místu? Nebo máte běhat z jednoho hřbitova na druhý jako panikařící zajíc?

Opravdu máte? Chvíli jsem tu možnost zvažoval, pak jsem ji ale rázně zamítl. Tohle opravdu nebyla moje parketa.

Což znamenalo, že tenhle svět získá dalšího Průvodce mrtvých.

Chceš si zvolit specializaci: Průvodce mrtvých?

Ano/Ne

Kdybych měl na vybranou, rozhodně bych se stal Ničitelem, ale jelikož to nepřipadalo v úvahu, co jsem mohl dělat?

Ano! Chci! Potvrzuju!

Blahopřejeme! Zvolil sis specializaci: Průvodce mrtvých!

Zvol si cestu k dokonalosti: quest splněn!

Zkušenost: +500

Neprošlápnutá cesta: skrytý quest splněn!

Zkušenost: +100

John Doe

Čaroděj / Nekromant / Průvodce mrtvých

Úroveň 23. Současný status: 2795/3100

Znaky třídy:

Úrovně oživených tvorů mohou překročit úroveň průvodce o tři body.

Oživení tvorové po průvodcově smrti nezemřou, dokud nevyčerpají zásoby energie.

Průvodci mají přístup ke všem nekromantických zaklínadlům až do a včetně 4. stupně (bez zaklínadel k vytváření nemrtvých).

Průvodci mají přístup k bojovým dovednostem a schopnostem 8. stupně a nižším.

S každými dvěma získanými úrovněmi se výdej energie nezbytný k podpoře nemrtvých sníží o 1 %.

S každými čtyřmi získanými úrovněmi se zvýší odolnost vůči mentální kontrole o 1 bod.

Varování! Průvodce mrtvých zůstávají naživu, nemají tudíž žádnou odolnost vůči magii smrti!

Dovednosti třídy:

Prosycení smrtí

Lapač duší

Podřízení mrtvých

Můžeš si zvolit následující zvláštní zaklínadla 9. stupně:

Okovy smrti

Moc mrtvých

Z čirého množství informací se mi točila hlava. Dovednosti třídy jsem se rozhodl nechat na později, a to hlavně proto, že moji pozornost plně upoutal následující řádek:

Oživení tvorové po průvodcově smrti nezemřou, dokud nevyčerpají zásoby energie.

Nezemřou. Dokud nevyčerpají zásoby energie. Takže!

Sáhl jsem do kapsy pro podomácku vyrobený regenerační elixír a podal ho Neovi. „Tady, napij se.“

Můj nemrtvý digitální přítel si ode mě lahvičku vzal, vytáhl zátku a obezřetně přičichl k obsahu.

„Zombiové nic necítí,“ připomněl jsem mu.

Neo si odkápl tekutinu do dlaně, slízl ji šedivým jazykem a trhl sebou neskrývaným odporem.

„To je ale břečka,“ řekl, uzavřel lahvičku zátkou a vrátil mi ji.

„Ale má obnovit tvoji magickou energii!“

Neo si poklepal prstem na hruď. „Regenerační možnosti tohohle těla nejsou k dispozici. Všechny funkce jsou zmrazené. Je to digitální odpad!“

Zaklel jsem, zase elixír schoval a pustil se do studia výběru zaklínadel.

Okovy smrti umožňovaly přenést utržené poškození na nemrtvé pod vaší kontrolou. Zvýšení úrovně na 8. stupeň umožňovalo jeho přenesení na neochočené zombie a 7. stupeň dokonce na nepřátelské. Odpovídající výdej energie rovněž klesal.

Moc mrtvých byla stejně zajímavá. Toto konkrétní zaklínadlo sice činilo zombie pod vaší kontrolou trochu nemotornějšími a slabšími, zároveň ale vylepšovalo nekromantovy fyzické statistiky. Na 9. stupni se zlepšila jen hbitost, ale už na 8. to byly hbitost a síla – a ten nejvyšší vám dokonce umožnil dělat dlouhatánské skoky s pomocí energie nemrtvých pod vaší kontrolou.

Bylo to ideální v případě, že jste používali jak magii, tak starý dobrý obouruční meč. Mělo to ovšem jeden háček: aby to fungovalo, museli jste mít pod kontrolou aspoň tři zombie. A já zrovna teď měl jenom Nea – a i on mi vysával příliš mnoho energie. Vypadalo to, že na nemrtvou armádu můžu zapomenout.

Což byl důvod, proč jsem si nakonec vybral Okovy smrti. Až oživím další mrtvolu, budu ji moct použít jako lidský – ne, špatně – jako nelidský štít.

Na chvíli jsem zanechal herních statistik, abych zkontroloval okolí a hřbitov očima havrana. Nevšiml jsem si ničeho podezřelého, proto jsem se vrátil ke studování zvláštních schopností, které jsem právě získal.

Prosycení smrtí

Schopnost třídy

Umožňuje Průvodcům mrtvých napumpovat do nemrtvých služebníků tolik energie, aby zůstali po 30 minut autonomní.

Půlhodina volnosti nebyla řešením. Minimální oddychový čas vynuceného spánku pro zabitého hráče byl 20 minut – a následně se pořád budu muset dostat ze svého bodu znovuzrození zpět k Neovi! Přesto asi bude stát za to aktivovat tuto možnost hned, jakmile se moje vnitřní rezervy obnoví.

No dobrá. Co dál?

Podřízení mrtvých

Schopnost třídy

Umožňuje Průvodcům mrtvých kontrolovat nezkrocené a nepřátelské zombie. Šance na úspěch závisí na úrovni průvodcovy vůle.

Další přednost mnou zvolené specializace. Už se nebudu muset zabývat rituály; stejně snadno budu moct zotročit opuštěné zombie nebo je prostě sebrat majitelům s nižší úrovní. Žertuju. Přesto, v každém vtipu je zrnko pravdy, jestli mě chápete. Byla to moc dobrá schopnost. Velmi užitečná.

A ta následující byla prostě pastvou pro oči.

Lapač duší

Schopnost třídy

Umožňuje Průvodcům mrtvých uvěznit na bojišti duši ve chvíli, kdy opouští tělo, donutit ji vrátit se zpět, a tak si vytvořit poslušného otroka. Avšak v případě, že negativní energie smrti nebude skrze rituál náležitě soustředěna, nastane poškození těla, délka života zombiho se extrémně zkrátí a bude zcela závislá na úrovni nekromantovy inteligence.

Bylo to jako Vánoce! Jsem bojový nekromant, o tom nebylo pochyb! Mohl bych na své nepřátele poštvat celý dav zombiů, stát se na jejich úkor silnějším a rychlejším, přenést na ně veškeré své poškození a zároveň oživovat mrtvé – nepřátelské vojáky i ty své – a posílat je zpátky do bitvy!

Rychle jsem si spočítal, jakou energii by to vyžadovalo. Ach. To nevypadalo dobře. Na druhou stranu, co jsem čekal? Tak přece funguje herní rovnováha.

Rozhodl jsem se dlouze nezabývat potenciálními komplikacemi a otevřel poslední popisek.

Poslední, avšak ne nejméně důležitý. Tato schopnost prodlužovala život zombiho o pět vteřin za každý bod inteligence a snižovala energii potřebnou k jeho vytvoření o 0,5 %. Důležitou roli hrála i úroveň smyslů, protože ta stanovovala délku doby, během níž mohl nekromant mrtvolu oživit, na 1:1, což znamenalo, že za každý bod smyslů jste získali jednu vteřinu navíc.

Otevřel jsem si charakteristiky své postavy. Nedávným zvýšením úrovně jsem získal ١ bod jak k inteligenci, tak k vůli. Dva zbývající body jsem proto investoval do smyslů a spokojeně kývl.

Měl jsem teď v bitvě 15 vteřin na vytvoření zombiho, který zůstane naživu maximálně minutu a půl, ačkoli bylo nepravděpodobné, že by v bitvě přežil tak dlouho.

Následně jsem si zkontroloval bilanci obnovy a výdeje energie – tady to nebylo tak růžové, jak bych si přál. I se všemi třídními bonusy mě Neova podpora stála celých 86 bodů a čisté zisky spadly hluboko pod stovku.

Takže jsem teď musel rychle levelovat i smysly! O inteligenci ani nemluvě. A bez vůle jsem se taky neobešel. A pokud byl Průvodce mrtvých opravdu v jistém ohledu bojovou třídou, nesměl jsem zapomínat ani na sílu a konstituci.

Ach, pro Kristovy rány! Nepřeháněl jsem to trochu? Tohle si určitě odskáču, to je fakt! Proč jsem si nemohl vybrat Ničitele? Na druhou stranu, nikdy nevíte. Určitě měl taky spoustu ale.

Asi bych se ještě dál zaobíral nejlepší levelovací strategií, kdyby mě chraplavé skřehotání mrtvého havrana neupozornilo na nezvané hosty.

Kdo to, k čertu, zase byl?

KAPITOLA 3

Ometl jsem si prach z rukou, když se svazek rozpadl, a znovu jsem vstal. „Neo! Zmiz!“

„Víš to jistě, strýčku Johne?“ zeptal se můj mrtvý parťák a váhavě ustoupil vzad.

„Prostě to udělej!“ zavrčel jsem a opět se podíval očima havrana. „Ne, počkej. Falešný poplach.“

Vraceli se Cain a Abel. Zkontrolovali hlídačův domek, kde mě přirozeně nenašli, a teď postávali u brány hřbitova a váhavě se rozhlíželi. Přiměl jsem havrana prolétnout středovou uličkou, která vedla směrem k hrobce, pak jsem ho posla na další průzkumnou misi.

Elfové byli dost chytří na to, aby se vydali mým směrem. Při pozdravu měli hlasy plné obav.

„Mysleli jsme si, že už tu nebudeš,“ prohlásil Cain.

Abel kývl na souhlas.

Pokrčil jsem rameny. „Nedostal jsem šanci zmizet.“

„Což je dobře,“ zasyčel hlas za mými zády.

Málem jsem vyskočil. Prudce jsem se otočil, a ještě než jsem si vůbec stačil uvědomit, komu syčivý hlas patří, sáhl po jílci flambergu.

Cizinec ze sebe shodil černočervenou pláštěnku a odhalil mi svoji nelidskou tvář.

Jak se mu, u všeho na světě, podařilo vplížit na moje území?

Bílá kůže, žádné vousy – vlastně vůbec žádné ochlupení – velké oči s vertikálními zorničkami, sotva viditelná linie širokých úst a dvě úzké dýchací štěrbiny namísto nozder.

Byl to Červ! Nebo spíše jeho dvojče Parazit. Slavný mentor nekromantů, dva za cenu jednoho.

„Co to, k čertu?!“ vyštěkl jsem, neboť jsem se při pohledu na odporného obyvatele Žumpy nedokázal ovládnout.

Parazit ignoroval moji otázku a ukázal ostrým a jasně rudým nehtem na Abela. „Portál! Tady ne, chlapče! V hrobce!“

Neprotestoval jsem, když nás začal komandovat. Dohoda je koneckonců dohoda. „Mám tam, no, svého muže,“ varoval jsem ho.

Abel musel pochopit, poněvadž ho vůbec nepřekvapilo, když narazil na tmavou postavu, ze které táhla smrt. Nekladl žádné otázky. Nekromant má koneckonců právo na nemrtvého sluhu, ne?

Já ale pukal zvědavostí. Dlouze jsem se na Parazita zadíval. „Se vší úctou, neomezuje se oblast tvého zájmu na Žumpu?“

„Ta vaše… naše eskapáda…“ Parazit rozevřel rty a krátce odhalil černý jazyk. „Zvýšila moje – naše – sázky a umožnila mi rozšířit záběr operací. Já – my – Červ a já – už nejsme rezidenti, ale spíše polní agenti. Volní hráči, jestli chceš. Přesněji řečeno organizátoři událostí. Chápeš?“

„Jasně,“ řekl jsem a zmateně kývl – dokonce obezřetně.

Pořád jsem si pamatoval jeho dřívější tvrzení, že Červ a Parazit jsou ti, kdo udávají tón a díky komu je hra pikantnější. Nemínil jsem se stát katalyzátorem nějaké další šílenosti. Ne teď. Rozhodně ne teď!

„Vaše vyloupení banky bylo dobře přijato.“ Parazit se obrátil na podpatku a proměnil se ve svého bratra, dvojče Červa. Teď na mě hleděly Červovy oči, jeho řeč těla se pozměnila, hlas se mírně prohloubil a taky artikulace se zlepšila. „Tomu se říká kreativita! Můj přítel Roman je ucházející taktik, proti tomu není co namítnout. V Žumpě dost povýšil, ale… ale on prostě odmítá jít dál, víš? Nevím, jestli je to osobní omezeností, nebo prostě nedostatkem ambicí…“

Pokradmu jsem pohlédl na Caina, který se zdál zaměstnaný studiem špiček svých bot. Vycítil jsem jeho neklid.

Ani mně se to nelíbilo. Události zjevně nabíraly špatný směr.

„Takže, můj mladý příteli.“ Červ se ke mně přichomýtl, naklonil hlavu na stranu a zadíval se do očních otvorů mé masky. „Mohl by ses nám hodit. Vždycky potřebuju lidi, kterým to myslí jinak.“

„Proč se domníváš, že právě já jsem takovým člověkem?“

„No, jsi pořád naživu, ne?“ odpověděl mi Červ na otázku otázkou. „Nevydal ses ve šlépějích jiných nekromantů. Samo o sobě to není ani dobré, ani špatné, dost to ale o tobě vypovídá. Potřebujeme chlapy, jako jsi ty. Kolik vás ve hře je, pět procent?“

„Šest.“

„Tak kým teď jsi?“ zeptal se mentor nekromantů zvědavě. „Odpusť mi moji neomalenost, ale tvoje současná specializace rozhodne o tom, jestli tě můžeme využít, nebo ne. Pokud ses rozhodl stát se třeba Lovcem zombiů, pak se rozejdeme… jako přátelé.“ V hlase mu zaznívala důrazná uštěpačnost.

Nemínil jsem se tím tajit. „Průvodce mrtvých.“

Stiskl rty, až připomínaly dvě tenké linie, nepodařilo se mu však skrýt podrážděnou grimasu. Přesto ji rychle vymazal ze svého obličeje. „Podle mých hochů se z tebe mohl stát Pán hřbitova, ale ani tohle není špatné. Budeš stačit. Škoda, že ses nestal Ničitelem, ale s tím jsme stejně nepočítali. Ne s tvým monstrózním mečem…“

„Jsem rád, že ti moje volba vyhovuje,“ povzdychl jsem si, „obávám se ale, že pro tuhle hru mám jiné plány. Nemíním za tebe tahat horké kaštany z ohně.“

Červ zarotoval na místě. Teď mi do obličeje civěl Parazit. „Jaké jiné plány, pokud se můžu zeptat?“ řekl s úsměvem.

To mě přimělo přemýšlet. Měl jsem beznadějně málo informací. Prostě jsem neměl čas kouknout na wiki nebo se poptat ve fórech. Co kdybych ale vytáhl informace z tohohle cvoka s rozdvojenou osobností? No fakt, měl jsem snad co ztratit?

„Hrad Arnstern,“ zněla má odpověď, pak jsem významně dodal. „Očekávají mě.“

„Ten leží na východě!“ odpověděl Parazit přezíravě. „Východ proslul jako útočiště pro všemožné vyvrhele, darmožrouty, rasisty a šovinisty! Tam se nepořádají prakticky žádné globální akce. Je to zapadákov!“

„Opravdu?“

Parazit zafuněl. „No ovšem! Na takové místo by se nikdo s kouskem mozku v hlavě vydávat neměl. Vypadá to tam jako v dobách, kdy si v Evropě každý pán s vesnicí, kouskem pole a lesa říkal král, i když jeho hrad připomínal spíše stáj!“

Jeho prudkost mě nutila pochybovat o jeho nestrannosti, pak ale Cain kývl a dodal: „Nemají tam vůbec žádné politické uspořádání, které by stálo za zmínku. Funguje to tam na bázi všichni proti všem. Totální chaos.“

„A hlavně!“ Parazit ukázal jasně rudým nehtem vzhůru. „Jejich území leží na opačném konci kontinentu. Formálně potřebuješ k přístupu ٢٥. úroveň, ve skutečnosti tam ale nemáš co pohledávat, dokud nedosáhneš aspoň úrovně 40, ať už s klanovou podporou, nebo bez ní.“

Ach. To nevypadalo dobře. Ne že by bylo tak těžké získat další dvě úrovně, ale přejít v doprovodu zombiho kontinent by určitě sebou neslo vážné důsledky. Asi jsem mohl říct „vzrušující dobrodružství“, ale „důsledky“ seděly více.

„Než se tam dostanu, mohl bych dosáhnout úrovně 25,“ řekl jsem zdráhavě. „No ovšem!“ Luskl jsem prsty, když mě něco napadlo. „Portál! Mohl bych si koupit portálový svitek, ne?“

Cain potřásl hlavou. „Skončíš na mizině, dřív než začneš. Náš lup ho ani zdaleka nepokryje.“

„Fakt?“

„Jo.“

Parazit se otočil na místě. Teď mi do obličeje zíral Červ.

„Když mi pomůžeš zařídit jednu menší věc, mohl bych tě do Arnsternu dostat,“ nabídl. „Bude to tak mnohem rychlejší a součástí dohody by mohlo být i jisté kvalitní levelování. A třeba při tom vyděláš i trochu peněz. Co se tomu dá vytknout?“

Přesto jsem slovu svého bývalého mentora dvakrát nedůvěřoval. Proto jsem si otevřel mapu světa, ke které jsem konečně získal přístup, jakmile jsem si zvolil specializaci.

To, co jsem v ní uviděl, mě nepotěšilo o nic víc. Když jsem si dal vyhledat „Arnstern“, zvýraznil se jediný bod na opačném konci mapy. Nejlepší cesta, kterou mapa nabízela, vedla skrz několik měst, což zvýšilo cenu portálových skoků na víc než pět set zlatých korun. A na to, dostat se tam po vlastních, jsem mohl rovnou zapomenout. Opakovaně bych natáhl brka a ztratil přitom Nea.

Nakonec mi tedy nezbylo než se zeptat: „Tahle věc, o co vlastně jde?“

„Jenom o jistou sabotáž Světloušů,“ řekl Červ a věcně pokrčil rameny, jako by mluvil o běžném únosu vozu peněžních kurýrů. „Tyhle lokace stojí za hovno,“ mávl rukou na hřbitov, „jenže jak Unie západních knížectví, tak Konfederace soumračných ostrovů se jich budou držet zuby nehty. Podle mě jim jde jenom o prestiž, zkouší, co si můžou dovolit, než dojde k opravdovému střetu.“

„No a?“

„Dokud tahle teritoria zůstávají neutrální, bez připojení ke globálnímu světu, žádná ze stran si tu nemůže zřídit body znovuzrození pro hráče s úrovní vyšší než 25. Musí je sem posílat portály. Tvým úkolem bude ty teleporty sabotovat.“

Cainův výraz napovídal, že ani on předtím neznal detaily a podrobnosti. „Jak to podle tebe máme udělat?“ zeptal se pobouřeně. „Tušíš vůbec, jak dobře jsou ty portály chráněné?“

„Tady ano. Ale ne v Altaře.“

„Altara je doménou Lvů světla! Vymahači se to tam přímo hemží!“ vybuchl elf. „To je sebevražda! Vyrvou nám vnitřnosti!“

Červ mávl nad jeho námitkami rukou. „Zaprvé, to město stojí na starověkém systému katakomb. Takže je to docela bezpečné, pokud zrovna nenakráčíš do probíhajícího nájezdu. Zadruhé, náš nekromantický přítel má docela zvláštní auru. Její odstín je tak akorát světlý na to, aby ho neupálili na hranici.“

„Jak se ale máme dostat do města?“ namítl Cain zamračeně.

„Žádný strach. Dostanu vás tam.“ Červ kývl, jako by souhlasil sám se sebou. „Ach, ano. Tento stupeň intervence se dá považovat za docela přípustný.“

Odmlčel jsem se a snažil se to všechno zpracovat. Ihned jsem si všiml jisté okaté nesrovnalosti. „Okamžik. Nezastupuješ krvavé mágy? Myslel jsem, že ti Severní vévodství podporují!“

„Jsem volný agent,“ odvětil Červ důstojně. Střelil pohledem po Cainovi a zachechtal se. „V případě mých hochů je to samozřejmě něco docela jiného. Oni mají quest od covenu. Ale jenom mezi námi, Seveřani se do rvačky o tyhle země zapojit nemíní. Jenom to předstírají, aby zajistili, že do toho Knížectví a Ostrovy půjdou naplno.“

Cain neskrýval zklamání. „Takže tenhle portál,“ kývl na hrobku, „je jenom návnada?“

„Já bych tomu říkal jedna fazeta téhle intriky,“ odvětil Červ vágně, pak se tvrdě zadíval na mě. „Tak co říkáš?“

Váhal jsem. Doopravdy. Nepředstíral jsem ani jsem se nesnažil hrát upejpavého. „Nemůže pro tebe být až tak těžké najít si někoho jiného. Kolem je nekromantů víc než dost.“

„Ne s šedou aurou, těch ne. Naši kolegové etikou zrovna neprosluli. Obvykle se společenskými konvencemi nezatěžují.“ Červ se uculil. „Navíc, Johne, dovol, abych k tobě byl naprosto upřímný. Dostat tě do hry pro mě fakt moc znamená. Vy chlapi jste naši studenti; my jsme vaši mentoři – a agenti, jestli chceš. A schopnost rozpoznat talent a využít jeho plný potenciál patří ke schopnostem volných agentů.“

Na to jsem neměl co říct, takže jsem si jen povzdychl a odpověděl vlastní žádostí. „Pro začátek bych ti rád položil několik čistě teoretických otázek.“

„Podívej se na stránky Podpory.“

„Jde o tenhle quest!“ vyštěkl jsem. „Potřebuju vědět, jakou odměnu mám žádat za jeho dokončení!“

Červ našpulil rty. „Obávám se, že nejsi v postavení, abys mohl vyjednávat.“

Nenechal jsem se zmást. „Je to jedinečný quest, což znamená, že odměna může být různá, je to tak?“

„No dobrá, ptej se.“

„Caine, bude to jenom chvilka,“ řekl jsem a vykročil pryč od hrobky.

Když mě Červ následoval, zeptal jsem se: „Existuje nějaký způsob, jak přenést mysl zombiho do jiného těla?“

Ocenil jsem, že se nezeptal, proč mě to zajímá. „Nekromanti nepracují s nehmotnými bytostmi,“ řekl a potřásl hlavou. „To je práce pro exorcisty a démonology.“ Odmlčel se, chvíli o tom uvažoval, pak znovu zavrtěl hlavou. „A ne, démonolog nemůže pracovat s tvými zombimi, i kdybys mu to dovolil. Jeho schopnosti jsou spjaty s vyvoláváním a podmaňovacími rituály.“

Sakra! Jestli se mě nesnažil oklamat – a neměl k tomu důvod – znamenalo to, že Neo nadobro uvízl v těle mrtvého klerika. I kdybych svého nehráčského přítele osvobodil a pokusil se mu vytvořit vhodnějšího zombiho, nebylo jisté, že by se mi podařilo přivést Nea zpět z digitálního limbu. A navíc by pořád byl jen zombi! Možná s trochu lepšími funkcemi, ale pořád zombi.

Do prdele!

„Nějaké další otázky?“ zajímal se Červ.

„Do čeho se dá uložit magická energie a jak takovou věc zabudovat do zombiho?“

To v něm vyvolalo skutečnou zvědavost. „To ti na té flákotě masa fakt tolik záleží?“

Pokrčil jsem rameny, protože jsem neviděl důvod pro delší vysvětlování. Pravdu jsem mu říct nemohl a nechtěl jsem si nic vymýšlet, protože bych riskoval, že zajdu příliš daleko a prozradím se. Opravdu jsem to měl zapotřebí?

Červ na mě zamžoural. Muselo mu dojít, že odpověď nedostane, protože řekl: „Popravdě jde o to, jak se jeho mysl do zombiho dostala. Existuje jistá šikovná dovednost, které se říká Transplantologie. Navrhuju, abys ji prozkoumal. S tím ti ale pomoct nemůžu. Musíš se na ni zeptat Stavitelů golemů.“

„K čemu by mi byla Transplantologie?“ zeptal jsem se a nedokázal skrýt své překvapení.

„Pro tyto účely existují nejrůznější magické schránky, problém je, že krystaly jsou vhodné jenom pro kostěné netvory. Mrtvé maso je odmítá. Jinak můžeš energii vpravit taky do vnitřních orgánů nějakého epického monstra, to asi jo… jako třeba do dračího srdce nebo i do jater… co ještě… dokonce i do starověkého kostěje…“

Těžce jsem si povzdychl. Podobnou příšeru bych sám porazit nedokázal a na trhu stály jejich orgány malé jmění. Tedy pokud by mi někdo nedal quest. A quest… quest by byl…

„Dost!“ přerušil mě Červ a vytrhl mě z úvah. „Výslech je u konce!“

Rázem mi vyskočila nová systémová zpráva:

Obdržel jsi nový skupinový quest: Portál do Altary

Postih za odmítnutí: tvá Reputace u Červa/Parazita se propadne do Averze

Postih za další odmítnutí: Velká kletba hnijící krve

Odměna: různá

Přijmout/Odmítnout

Neměl jsem v úmyslu to uspěchat. „Rád bych věděl víc,“ zabručel jsem.

Červ pokrčil rameny a přeposlal mi popis questu.

Společně s ostatními členy gangu Jediná práce pozměnit kontrolní schéma městského portálu v Altaře.

Lhůta: 1 týden

Odměny:

Nekromantické zaklínadlo 9. stupně

100 zlatých marek

Teleportace do blízkosti Arnsternu

Trhl jsem sebou. „To za to nestojí.“

Tím jsem nemyslel samotnou práci, nýbrž neadekvátní odměnu za tak velký quest. Začínal jsem být trochu rozmazlený: můj podíl z vyloupení banky byl třikrát vyšší než to, co mi nabízel, a dokonce i očividně dodatečné přihození zaklínadla 9. stupně situaci nezlepšilo. No dobrá, tak zlepšilo, ale nabídka pořád nechávala velký prostor k vyjednávání.

Červ na mě ostře pohlédl a založil si paže na hrudi. „Tak co chceš? Jenom to nepřeháněj. Neshrábni všechno pro sebe.“

„Aspoň bys mě mohl naučit nějakou dovednost!“

„Nemůžu. Pokud se ovšem nechceš stát stoupencem Cesty shnilé krve…“

Zasténal jsem a zkusil to jinak. „Tenhle quest je celkem velká výzva, ne? Klidně to můžeme podělat. Nejenže bychom tak promarnili týden a nic z toho neměli, navíc bychom zůstali trčet v Altaře a jejich vymahači by po nás šli jako smečka vlků.“

„No, pak stačí, když se schováte v katakombách.“

„Stejně je to ztráta času.“

Červ na mě ponuře zíral. „Chceš zálohu?“

„Vlastně ne. Chci tvoje slovo, že mě dopravíš do Arnsternu, ať už quest dopadne jakkoli.“

„Tak to ne!“

„Ale…“

„Zapomeň na to!“

Zkusil jsem to ještě jinak, ale on trval na svém. „Dobrá,“ vzdal jsem to nakonec. „Tak co takhle jedno zaklínadlo teď a další po dokončení questu?“

Červ zdráhavě kývl. „Parazit mě zabije, ale jestli to chceš takhle, Johne…“

Obdržel jsi nový skupinový quest: Portál do Altary

Postih za odmítnutí: tvá Reputace u Červa/Parazita se propadne do Averze

Odměny:

Předem nekromantické zaklínadlo 9. stupně a 100 zlatých marek

Po úspěšném dokončení nekromantické zaklínadlo 9. stupně a teleportace do blízkosti Arnsternu

Postih za selhání: Slabší kletba hnijící krve

Přijmout/Odmítnout

Začalo mi cukat v oku, když jsem si všiml, že Červ nestydatě zvýšil sázky tím, že přidal postih, nedostal jsem ale šanci cokoli namítnout.

„Pamatuj na rovnováhu!“ poučil mě můj mentor. „Vždycky jde o rovnováhu! Jestli chceš platbu předem, musíš být připravený přijmout i rizika!“

„Dobrá, dobrá.“ Mávl jsem rukou a ani nepřemýšlel o tom, jaké zaklínadlo mě naučí. Šlo mi hlavně o teleportaci do Arnsternu a kvůli ní jsem byl ochotný udělat cokoli.

Červ kývl. Potom najednou trhl hlavou.

„Červe, co si myslíš, že děláš?“ zasyčel Parazitovým hlasem.

Červ si ihned přivlastnil zpátky kontrolu nad tělem. „Nestarej se, Parazite!“ vyštěkl do prostoru. „Běž pečovat o svoje studenty a mě nech být! Už jsme to spolu probrali!“

Nijak jsem netoužil být svědkem hádky rozdvojené osobnosti. Ještě jsem ovšem neobdržel svoji odměnu, proto jsem si lehce odkašlal, abych se jim připomněl.

„Ty!“ zasípal Červ. „Za všechno můžeš ty!“ Přesto se vzápětí uklidnil, stáhl koutky širokých úst dolů a dodal: „To je jedno. Mám jedno fakt užitečné zaklínadlo, které získáš po dokončení questu. Prozatím si vezmi tohle.“

Chtěl by sis nastudovat zaklínadlo Výbušná lebka?

Mechanicky jsem potvrdil, jen abych vzápětí zjistil, že jde o zaklínadlo 10. stupně. Právě jsem se chystal podrážděně protestovat, když se mi před očima objevila nová zpráva:

Chtěl bys upgradovat zaklínadlo Výbušná lebka na stupeň 9?

Co to bylo za otázku? Ačkoli jsem měl právo na speciální zaklínadla zdarma, jejich upgradování vyžadovalo jeden z několika málo dovednostních bodů, které jsem měl k dispozici. Bylo zjevné, že tohle je Červova malá pomsta.

Ne, počkat. Začínal jsem být paranoidní. Ano! Potvrzuji!

O tomto zaklínadle jsem slyšel už dřív; navíc v téhle hře nebylo nic podobného jako bezcenné zaklínadlo.

Výbušná lebka

Stupeň: 9

Poškození: 32 až 53

Oblast rozptylu: 10 stop

Poškození šrapnely: 21 až 28

Průraznost šrapnelu: 15 až 20

Výdej energie: 38

Zvyšuje šance na povalení a omráčení nepřítele.

Natáhl jsem se pro zaklínadlo. V ruce se mi rázem zformovala průsvitná lebka – a jakmile jsem do ní nalil energii, její kosti získaly přirozenou váhu a pevnost.

Rád bych si ji vyzkoušel a rozmašíroval s ní některý z náhrobků, od strážce hřbitova by to ale nebylo moc hezké. Každopádně jsem si všiml, že zaklínadlo je to prvotřídní a pravděpodobně půjde zkombinovat s jinými. Netušil jsem, proč se Červ tváří tak opovržlivě. Buďto zastával názor, že se nekromant nemá osobně zapojovat do boje, nebo druhé zaklínadlo, které si pro mě připravil, bylo fakt něco. Počkáme a uvidíme.

Mávnutím jsem nechal lebku zmizet a zatřásl prsty, abych jim vrátil cit. „Kdy vyrazíme?“

„Hned, jakmile Abel otevře portál,“ odvětil Červ.

V tu chvíli se všechno podělalo.

Havran mě zaskřehotáním varoval, že se blíží cizinci. Rázem se mi před očima objevily dvě nové zprávy:

Portál do Altary: quest aktualizován!

Požadavek: bránit hřbitovní portál

Nepovinný: utajit existenci hřbitovního portálu

KAPITOLA 4

Ptáte se, co jsem udělal? No, zaklel jsem, jak jste si asi všimli. Hned potom jsem vstoupil do mysli havrana a zjistil, že se po lesní pěšině ke hřbitovu blíží kavalkáda půltuctu jezdců.

Znovu jsem zaklel. Přiměl jsem havrana, aby nad skupinou prolétl a já si ji tak mohl líp prohlédnout, a zoufale jsem zavrčel. Nebylo divu ‒ nejenže před skupinou běželi tři zdatní psi, navíc jedním z jezdců nebyl nikdo jiný než jistý Augustus Leam, rádoby paladin ve službách bohyně Alty.

Vyfoukl jsem vzduch z plic. „Neo, schovej se za náhrobky! Caine, ty se do toho zatím nepleť. Pokusím se s nimi domluvit.“

Statný Cain kývl na znamení, že rozumí, a doslova se rozplynul.

Neo bohužel tak mrštný nebyl. S kostěnou holí v rukách nejistě vylezl ven z hrobky a vrávoravým krokem zombiů zamířil ke křoví. Tím se prodral a ukryl se za hrobkou kousek od středové uličky. Asi lepší než nic.

Podrážděně jsem sebou trhl a obrátil se k Červovi. „Ty nám asi nepomůžeš, co?“

„Tohle je tvoje doména,“ opáčil tajemný tvor s úšklebkem plným zášti. „Uvidíme, jak si poradíš.“

Pohodlně se usadil na hrobě a přehodil si nohu přes nohu.

Nemít na obličeji masku, zoufale bych si odplivl. Takto jsem jenom řekl: „Tak běž a zeptej se Abela!“

Červ zakroutil hlavou. „On má plné ruce práce s portálem. Nemůžeme ho rušit.“

Vlastně mě to nepřekvapilo, proto jsem nenaléhal. „Jestli tihle lidé ztratí rukavici, masku nebo pár bot, jsou moje.“

„Zbytek je můj,“ ozval se Cain zpoza hrobů. „Rád bych věděl, jestli už si rozdělili naše věci.“

On by rád věděl! Já bych se teď rád obrátil na podpatku a zdrhnul. Psí smečce bohužel neutečete, a když se o to pokusíte, umřete jenom více vyčerpaní, to je vše.

Samozřejmě jsem si pamatoval, že jsem v Nekonečné říši utekl dvěma pekelným psům. Jenže to bylo jiné. Měl jsem prostě štěstí a uplaval jim. Tohle byl úplně jiný příběh. Budu se jim to muset pokusit rozmluvit. Co jste čekali? Tentokrát bylo v sázce příliš mnoho. Navíc šlo o ten zatracený quest! Jestli selžu, nejenže mi Červ nepomůže, možná mě navíc i prokleje, co vy víte.

Kéž bychom dokázali tento malý problém vyřešit v klidu! Kéž by…

Ohlédl jsem se, ale Červ už zmizel z povrchu zemského. Ještě před okamžikem se rozvaloval na malém hrobě, teď byl pryč.

Chytrý parchant. Ani nevíte, jak rád bych ho napodobil.

Nakonec jsem se rozhodl neschovat. Ti vypelichaní čoklové by mě stejně vyčmuchali. Stoupl jsem si doprostřed hlavní uličky, flamberg si opřel o rameno a čekal.

Existovalo jen jedno slovo, které vystihovalo družinu, která se na hřbitově objevila: sebranka. A navíc mírně řečeno.

Vpředu tahali za vodítka tři psi. Za nimi se nesl velitel skupiny: chlápek středního věku, který na tuhle lokaci vypadal až moc důležitě. Pod nevýraznou šedou kytlicí byl v plné zbroji, ani zbroj, ani kytlice však nebyly ničím zvláštní – na rozdíl od muže, který je nosil. Žádal si respekt. Měl obličej dravce s orlím nosem, ve vlasech a v krátkém vousu trochu šedin a oči mu svítily jako naleštěná ocel. Nebylo pochyb o tom, že náš hřbitov svojí návštěvou poctil Ireův vrchní kněz.

V těsném závěsu za ním jeli bok po boku další dva muži: můj přihlouplý paladinský přítel a válečník s mečem zvaným bastard, kyrysem a otevřenou přilbou.

Následoval je nenápadný muž v plášti a špičatém klobouku. Rozhodně čaroděj. K sedlu měl přivázaných několik otepí.

Průvod uzavírali lučištníci: elf a poloviční elf, oba hubení a mrštní a také příšerně napjatí a obezřetní s šípy na tětivách.

Kromě velitele nejúctyhodněji působil právě můj paladinský přítel Augustus. Ostatní nebyli nic moc, zbraně i úrovně měli průměrné. Buďto právě dorazili ze Žumpy, nebo byli natolik k ničemu, že se o ně ostatní frakce nezajímaly.

Ale kouzelník – z toho jsem měl špatný pocit. Na rozdíl od bojovníků představoval neznámou.

A co se týkalo samotného kněze, o něm nebylo pochyb. Pokud se rozhodne zapojit do boje, je po nás. Nepomohl by mi ani můj hřbitovní bonus. Ten chlap měl prostě příliš vysokou úroveň.

„Nekromante!“ zahřímal kněz a zvedl se ve třmenech. „A já si myslel, že tě budeme muset z hrobky vykouřit!“

Ačkoli psi škubali za vodítka, ignoroval jsem jejich vyceněné zuby a pěnou olepené čelisti a nehnul se ani o píď.

„No, od tebe to zní pěkně, pane!“ odvětil jsem s dobře vypočítanou arogancí, potom jsem se zahleděl na Augusta. „Ach, vidím, že s sebou máte tuhle krysu! Tady máš svůj cejch, podvodníku!“

Nebylo sice právě hezké nadávat mu do „podvodníků“, pravda ale byla, že nás paladin oklamal: slíbil nám pomoct, přijal odměnu, a pak nedodržel slovo. Nešlo o nic vážného a jeho auru to taky nijak zvlášť nepošpiní, měli jste ale vidět jeho výraz! Hned jsem se cítil líp.

I kněz se k němu otočil. Augustus zrudl, vytáhl z pochvy Syna bouří a hodil ho do podrostu.

„Můžeš si to nechat! My s Temnotou žádné dohody neuzavíráme!“

Cejch nad jeho hlavou zmizel, ale můj úsměv se jen rozšířil.

Kněz, který téhle bojové chátře velel, jen v bezmocné zuřivosti zaskřípal zuby. Přesto dobře věděl, že nesmí svého nejsilnějšího bojovníka přede všemi napomínat, i když se právě vzdal své jediné zbraně.

„Správně,“ řekl s povýšeným kývnutím. „S Temnotou žádné dohody neuzavíráme!“

Teatrálně jsem se zadíval doprava, pak doleva. „Mluvíte o Temnotě,“ řekl jsem. „Kde je?“

„V tobě!“ zařval kněz. „Jsi nekromant! Tvoje duše její nádobou!“

„Ale moje aura odpovídá normě, ne?“

Blahosklonně se na mě zadíval. „Jsi nekromant. To stačí.“

„Stačí na co?“

„Na to, abychom tě postavili před soud, ty kacířská zrůdo! Pojď s námi dobrovolně, a možná se ti dostane shovívavosti. Jinak se výkonu spravedlnosti ujmu sám!“

Uvědomil jsem si, jak malá je šance, že tu věc vyřídíme v přátelském duchu, proto jsem zanechal předstírání. „No, to jsou silná slova, pane! Tady jste na mém území. Tohle místo je moje doména. Já tu mám všechno pod kontrolou. Já jsem pánem tohoto hřbitova. A pokud to opravdu musíš vědět, nikdy jsem se nedotkl nikoho mimo jeho hranice. Toho démonologa samozřejmě nepočítám, byl ale trochu moc velký náfuka, stejně jako ty! Takže navrhuju, abyste táhli, než na vás vložím hezkou velkou kletbu, po které se k žádnému hřbitovu už nikdy ani nepřiblížíte!“

Přiznávám, moje chvástání bylo určeno hlavně ostatním členům skupiny, ne samotnému knězi. A fungovalo to: někteří znervózněli a začali se neklidně rozhlížet.

Sám kněz zůstával ledově klidný. Odmlčel se, chvíli mě studoval jako nějaký otravný hmyz, nakonec oznámil: „Šedá aura. Žádné zločiny. No dobrá. Můžeš žít… prozatím. Ale nespustíme tě z očí, nekromante!“

Začal obracet koně. Psi vrčeli, cenili zuby a napínali vodítka.

I Augustus Leam podlehl netrpělivosti. „Ale přece ho nemůžeš jen tak…“

„Ne teď!“ vyštěkl Ireův kněz podrážděně, a dokonce záštiplně. „Odjíždíme!“

Choval se úplně jinak, než jak mi vozka Ireovy stoupence popsal. Zůstal jsem stát jako přikovaný, cítil se trochu ztracený a očekával jsem zádrhel. Ale ne, opravdu odjížděli. Jakmile zmizeli v lese, poslal jsem za nimi havrana.

Zvuk neuspěchaného potlesku za mými zády mě donutil otočit se.

„Dobrá práce, chlapče,“ pochválil mě Červ, pohodlně usazený na hrobě. „Pověsil jsi jim pěkné bulíky na nos.“

„Jak to myslíš?“

„Ta věc s ‚pánem tohohle hřbitova‘,“ vysvětlil. „Přesvědčil jsi ho, že právě takovou specializaci sis vybral. A Páni hřbitova jsou ve svých doménách mimořádně mocní. Možná ne všemocní, ale přesto. Začínám litovat, že ses jedním nestal. Protože Altara stojí na systému katakomb. Všem by to skvěle vyhovovalo…“

Kývl jsem. „Proč je v tom případě tahle část questu pořád otevřená?“

„Poněvadž se můžou vrátit,“ odvětil za něj Cain, který nijak nespěchal opustit bezpečí houští.

Ovšem. Rychle jsem prozkoumal okolí očima havrana. Ale nevraceli se. Můj opeřený důvěrník se vznášel nad lesní pěšinou a sledoval jezdce, kteří beze spěchu odjížděli. Ačkoli jsem na ně kvůli korunám stromů dobře neviděl, bylo jasné, že odjíždí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nepřítel živých.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.