TM

Dragon Age v nakladatelství

Ukradený trůn

Volání

Rozštěpení

TM

2010

Leemu, mému největšímu fanouškovi

Copyright © 2009 by Electronic Arts, Inc.

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-401-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-402-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Uznání patří dobrým přátelům, kteří mi poskytovali tolik potřebnou podporu a ochotně po mně skočili pokaždé, když mi museli zabránit, abych v záchvatu hloupého znechucení nad sebou samým neroztrhal své dílo na kusy. Jejich trpělivost a shovívavost byly zdrojem mé síly a já si jich budu vždy cenit. Obzvláště bych chtěl poděkovat Jordan, že byla mou spoluspiklenkyní a každým dnem ze mě dělala lepšího autora. Doufám, že jí to budu moci jednoho dne oplatit.

Velké díky také patří Danielle a Jayovi za svolení nemilosrdně zplundrovat jejich osobnosti a zneužít je pro vlastní záměry. Byl to bolestivý proces, ale výsledek je úžasný. Jako vždy jste mi to usnadnili.

Nakonec velké poděkování BioWare a on-line komunitě za podporu a neustávající nadšení. Ve dnech, když jsem si zoufalstvím nerval vlasy, jsem byl vděčný za ten pocit, že možná dělám tu nejlepší práci na světě.

1.

Kde není světla, rozbují se stíny.

- Chvalozpěv ztracených 8:21

Zhruba před rokem mohl Duncan vidět vnitřek paláce jedině se špičkou meče vězeňské stráže v zádech. Možná ani tak ne. V Orlais se obyčejným pouličním zlodějíčkům nedostávalo privilegia soudu, který by osobně vedl místní lord. Nejlepší, v co tam mohli doufat, byl znuděný úředník v omšelé soudní síni, která se nacházela tak daleko od nablýskaných šlechtických panství, jak jen to šlo.

Ale tohle nebyl Orlais a on už nebyl pouhým pouličním zlodějíčkem. Byl uvnitř královského paláce v Denerimu, hlavním městě Fereldenu… a nebyl nijak zvlášť ohromen.

Město trpělo v sevření zimních větrů, které přivanuly od jihu, a Duncan nikdy dřív v životě takovou zimu nezažil. Každý ve Fereldenu se zachumlal do tlusté kůže a kožešin a klidně se plahočil zasněženými ulicemi, on ale bez ohledu na to, kolik oblečení na sebe navlékl, stále cítil mráz pronikající až do morku kostí.

V paláci to bylo o trochu lepší. Doufal, že alespoň tady bude tepleji. Možná pár planoucích krbů, dost na to, aby udržely místo příjemně teplé. Ale ne, nechali ho sedět samotného na lavici v hale se zdmi z ledového kamene, které se tyčily vysoko nad ním. V dřevěném krovu pravděpodobně hnízdili holubi, usuzoval podle špinavé podlahy, a po cestě zahlédl jen málo výzdoby. Tihle Ferelďané si potrpěli na velké pevné dveře z dubu. Měli rádi své dřevěné sošky psů a své páchnoucí pivo, a dokonce se zdálo, že mají rádi i svůj sníh. Nebo alespoň tohle by o nich den po příjezdu řekl.

Co neměli rádi, byli Orlesiánci. Sálem prošla jen hrstka palácových služebníků a funkcionářů, zatímco tady čekal, a všichni po něm vrhali pohledy od podezřívavých po neskrytě nepřátelské. Dokonce i dvě elfské služky s nesmělýma očima, které tudy prošly a nervózně se hihňaly, na Duncana zíraly, jako by jim chtěl utéct s rodinným stříbrem.

Stále však tu byla možnost, že ty pohledy nemají nic společného se skutečností, že pochází z Orlaisu. Koneckonců tak nevypadal. Svou snědou pletí a hustými tmavými vlasy mohl některým připomínat Rivainiho. Zbroj z černé kůže, kterou nosil, byla pokrytá třásněmi a cvočky po celé délce paží i nohou, což se dalece lišilo od místního praktického stylu. Netřeba zmiňovat dvojici dýk na opasku, které se neobtěžoval schovávat. Nic z toho ho neoznačovalo jako důvěryhodnou osobu, ne podle fereldenských standardů.

Ve skutečnosti na něj mohli všichni zírat kvůli šedé tunice, kterou nosil, ozdobené symbolem řvoucího gryfa. U každého jiného národa v Thedasu by samotný gryf vyvolal pozdvihnutá obočí a nervózní pohledy… ale ne ve Fereldenu. Tady byl velká neznámá.

Duncan si rozmrzele povzdechl. Jak dlouho bude ještě čekat?

Nakonec se velké dřevěné dveře na konci chodby otevřely. Prošla jimi elfka. Byla drobná i na svou rasu, s krátkými hnědými vlasy a velkýma výraznýma očima. Vypadala mrzutě stejně jako on, což ho nijak nepřekvapovalo. Jako mág musela přitáhnout ještě víc pohledů než on. Ne že by se oblékala jako mág, jejich tradiční róby vyměnila za zbroj z pevných řetízků a dlouhou lněnou sukni modré barvy, ale přinesla si svou hůl. Ta se bíle leskla, na konci měla ve spáru stříbrnou kouli, ze které neustále proudila magická energie. Nosila ji všude.

Elfka prošla halou směrem k němu, její boty klapaly na kamenné podlaze tak hlasitě, až se zvuk kroků odrážel ozvěnou. Její mrzutý výraz ustoupil pobavení, když k němu přišla.

„Vidím, že jsi pořád tady,“ usmála se.

„Genevieve by mi uřízla nohy, kdybych někam odešel.“

„Ach, chudáčku Duncane.“

„Sklapni, Fiono,“ zavrčel. V jeho odpovědi však nebyl žádný hněv. Věděl, že elfka k němu asi chová nějaké sympatie… no, možná malé. Možná jen trošku. Prostě tu nebylo nic, s čím by mu mohla pomoci. Povzdechl si a vzhlédnul k ní. „Viděla jsi velitelku?“

Elfka kývla hlavou ke dveřím za sebou. „Pořád vyjednává s kapitánem městské stráže, a to díky tobě.“

„Vyjednává? Ona to umí?“

„No, on vyjednává. Ona na něj jen zírá a samozřejmě neustoupí ani o píď.“ Fiona ho obdařila zdviženým obočím. „Víš, když se nad tím zamyslím, máš docela kliku.“

„Jo, jsem učiněný šťastlivec,“ povzdechl si a sklíčeně se znovu na sedačce opřel.

Čekali několik minut, kouzelnice se vedle něj opírala o bílou hůl, když zpoza zavřených dveří konečně dolehl zvuk hlasů. S prásknutím se otevřely a vstoupili dva lidé. První byla bělovlasá žena, válečnice s bílým pláštěm a hrůzu nahánějící plátovou zbrojí, která pokrývala celé tělo. Tvář měla ostře řezanou a sešlou mnoha lety velení a vykračovala si s jistotou někoho, kdo neočekává neposlušnost a obvykle se s ní nesetkává.

Druhý byl tmavovlasý muž v jasně žluté róbě, která ho prozrazovala jako Prvního čaroděje Remilla z Kruhu mágů, nejvýše postaveného mága ve Fereldenu. Proto bylo trochu zvláštní, že podle špičaté bradky a navoskovaného zakrouceného kníru pocházel z Orlais. Byl to ten typ muže, usoudil Duncan, který uvěřil, že se mu bude dařit lépe mimo císařství, i kdyby to znamenalo zastávat vůdčí pozici v zapadlé zemi, která se před pouhými jedenácti lety vymanila z orlesiánské nadvlády. Alespoň v tomhle případě se zdálo, že je jeho domněnka správná.

Mág se na válečnici přihlouple usmíval a ona ho okázale ignorovala. „Lady Genevieve,“ nervózně si promnul ruce, „jste si jistá…“

Zastavila se a otočila, aby se na něj podívala. „Můžete mi říkat Genevieve,“ odsekla. „Nebo velitelko. Ne jinak.“

„Omlouvám se, velitelko,“ ujistil ji rychle. „Jste si jistá, že je to nezbytné? Váš řád si jistě nepřeje krále Marika znepřátelit, po tom všem…“

„My už si krále Marika znepřátelili.“ Genevieve střelila zničujícím pohledem Duncanovým směrem a on dělal, co mohl, aby se před ním schoval za Fionou. „A náš řád se neklaní před nikým, zvláště ne před hloupým kapitánem stráží, který věří, že má větší moc, než mu náleží.“ Další protesty utnula v zárodku, když si to namířila k lavici, kde seděl Duncan.

Uhnul před jejím pohledem. „Věřím, že jsi spokojený,“ kárala ho.

„Možná bych byl, kdybych se s tím dostal pryč.“

„Nechovej se jako dítě.“ Genevieve mu rychlým mávnutím ruky naznačila, aby vstal, a on ji neochotně poslechl. „Nepřišli jsme se do Fereldenu zabývat prkotinami, to moc dobře víš. Už nejsi kluk, kterého jsem našla ve Val Royeaux. Pamatuj si to.“ Rukou v železné rukavici ho vzala za bradu a zvedla mu hlavu, dokud se jí nedíval do očí. V jejím výrazu neviděl nic víc než kontrolovaný hněv zakrytý zklamáním a jeho tvář zrudla rozpaky.

„Slyšel jsem tě,“ řekl nevrle.

„Dobře.“ Pustila ho a otočila se k přikrčenému Prvnímu čaroději. „Věřím, že král už je připraven nás přijmout. Nemáme se tedy vrátit?“

„Ne, on vás přijme. Pojďte.“

Mág trojici odvedl dlouhou a tmavou chodbou. Bylo tu chladněji než jinde, vítr hvízdal trhlinami ve zdech. Duncan si byl jistý, že zahlédl námrazu, a vydechoval bílé obláčky. Prostě skvělé, zabručel v duchu. Očividně jsme sem přišli umrznout k smrti.

Dorazili do rozlehlého předpokoje, místa plného zaprášených židlí. Představoval si, jak v nich jindy posedávají šlechtici čekající na audienci. Usazená čtveřice vstala a postavila se do pozoru, když do předpokoje vstoupili – tři muži a trpaslice, všichni měli stejné černé pláště a šedé tuniky jako Duncan. Dva muži byli vysocí válečníci oblečení ve stejných masivních plátových zbrojích jako Genevieve, zatímco třetí byl lučištník s kápí a v kožené zbroji. Trpaslice nosila pod tunikou jednoduchou róbu, přestože přirozeně nebyla žádný mág.

První čaroděj se krátce zastavil, prosmýkl se mezi nimi a otevřel obrovské dvojité dveře vedoucí do trůnního sálu. Genevieve šla za ním a netrpělivě mávla na ostatní, ať ji následují.

Trůnní sál byl o trochu působivější než zbytek paláce. Duncan se ze všech sil snažil nezírat kolem, když vstoupili dovnitř. Obloukový strop místnosti se tyčil ve výšce nejméně třiceti nebo čtyřiceti stop a sál byl dostatečně velký, aby najednou pojal stovky lidí. Na každé straně sálu tu byly galerie, kde si dokázal představit hodnostáře, jak se navzájem překřikují, zatímco dav dole křičí a posmívá se jim. Nebo to ve Fereldenu chodilo jinak? Mohla být zdejší shromáždění důstojná a klidná? Možná se na dvoře hodně tančilo a tohle bylo místo, kde se pořádaly fantastické bály, jak tomu bylo v Orlais?

O tom pochyboval. Trůnní sál vypadal příliš zasmušile a měl z něj takový prázdný pocit, až pochyboval, že se tu odehrálo příliš mnoho shromáždění, natož plesů. Na zdech visely tapiserie a většinou v mdlých barvách zobrazovaly bitevní výjevy z dob dávno zapomenutého barbarského krále. Dominantou jedné zdi byla obrovská dřevořezba, basreliéf zobrazující polonahého válečníka zabíjejícího něco, co vypadalo jako vlkodlak. Zvláštní volba, pomyslel si.

Trůn na samém konci sálu byl jen o trochu víc než pouhé masivní křeslo s vysokým opěradlem, na vrcholu seděla ze dřeva vyřezaná psí hlava. Na velkém pódiu vypadal malý, vyvýšený nad podlahou jen pár stupni schodů a osvětlený planoucími pochodněmi. Ale určitě ho nikdo nemohl přehlédnout.

Na trůně ležérně seděl muž a Duncan se krátce zamyslel nad tím, jestli tohle má být král. Pokud ano, tak muž vypadal, že už dlouho nespal. Světlé vlasy měl rozcuchané a jeho oblečení by Duncan sotva považoval za hodné krále, sestávalo ze zmačkané košile a jezdeckých bot umazaných od hlíny.

Jako král spíš vypadal tmavovlasý muž oblečený v šedé zbroji, který stál vedle něho. Ten chlap měl oči jako jestřáb a jejich příchod sledoval se silnou nelibostí.

„Vaše Veličenstvo, rád vidím, že se těšíte výtečnému zdraví,“ řekl První čaroděj Remille, když konečně došel k pódiu, a vysekl okázalou hlubokou poklonu. Za ním Genevieve poklekla na jedno koleno, ostatní se zachovali stejně. Duncan neochotně následoval jejich příkladu. Tvrdili mu, že se jejich řád neklaní žádnému národu nebo králi, ale zjevně stále poklekávali, když se jim to hodilo.

„Děkuji vám, První čaroději,“ odpověděl světlovlasý muž na trůnu. To znamená, že je to vážně král, usoudil Duncan. „Tak tohle jsou Šedí strážci, kvůli kterým jste tolik naléhal, abych se s nimi setkal,“ poznamenal a se zájmem si přítomné prohlížel.

„To jsou oni, Vaše Veličenstvo. Mohu?“

Král mu naznačil, že může. Potěšený mág se obrátil ke skupince za sebou a široce rozpřáhl ruce, jako by představoval něco obrovského a neskutečného. „Mohu vám představit Genevieve, Velitelku Šedých v Orlais? To ona mi pověděla o potřebách řádu, pročež jsem ji přivedl k vám.“

Muž se znovu uklonil a lehce ustoupil, když Genevieve vstala. Její bílé vlasy zářily ve světle pochodní. Na chvíli se zastavila, aby si upravila hrudní plát, a předstoupila, ve tváři zachmuřený výraz. „Omlouvám se za zpoždění našeho příjezdu, králi Mariku. Neměli jsme v úmyslu vás rozhněvat.“

Přísně vyhlížející muž v šedé zbroji si pohrdavě odfrknul. „Zdá se, že jste se vy Šedí strážci navzdory nejlepším úmyslům dostali ve Fereldenu do pořádných problémů.“

Výraz Genevieve se ani v nejmenším nezměnil, přestože si Duncan všiml, jak jí ztuhla záda. Byla velice hrdá na pověst řádu a většinou by se při podobných slovech pořádně naježila. Králův přítel by měl mít rozum a bedlivěji si hlídat, co říká.

Král vypadal lehce na rozpacích. Mávnul rukou k muži vedle sebe a lehce se usmál. „Tohle je theyrn Loghain z Gwarenu, nejsem si však jistý, jestli jste o něm v Orlais slyšeli.“

Odměřeně přikývla. „Hrdina od řeky Dane. Ano, my všichni jsme o něm slyšeli.“

„Vidíš?“ popichoval král Marik přítele. „Zdá se, že se tvá pověst rozšířila i po císařství. To by tě mělo potěšit.“

„Jsem ohromen,“ odvětil suše Loghain.

„Pokud teyrn odkazuje na vypovězení našeho řádu z Fereldenu před dvěma sty lety,“ začala Genevieve, „mohu vám podat vysvětlení.“

Loghain se na ni zpříma podíval. „Jistěže můžete.“

Sevřela čelisti dost pevně na to, aby Duncan viděl, jak jí na krku naběhly žíly, a na dlouhou chvíli zavládlo nepříjemné ticho. Jediným zvukem bylo praskání pochodní za trůnem.

První čaroděj se mezi ně vložil, vydával smířlivé zvuky. „Jistě není zapotřebí probírat záležitosti, které se odehrály tak dávno. To, co tenkrát udělal vůdce Šedých strážců, by nemělo mít vliv na dnešek!“ Prosebně se na krále Marika podíval.

Král přikývl, přestože příliš potěšeně nevypadal. Duncan nedokázal říct, jestli za to mohlo teyrnovo vzplanutí nebo Genevievina reakce. „To je pravda,“ zamumlal.

„Mám něco mnohem současnějšího, co bych s vámi chtěl probrat,“ zamračil se Loghain. „Proč jste nás nechali čekat tak dlouho? Když zajdu tak daleko, abych získal soukromou audienci u Marika, tak bych si pospíšil, abych si ho nepohněval. Zvlášť když se ho chystám požádat o laskavost, no ne?“

Král pokrčil rameny. „Oni nás zatím o nic nepožádali, Loghaine.“

„Požádají. Proč by se jinak uchylovali k tak formálnímu představování? Proč by se tu jinak ukazovali?“

„Dobrá připomínka.“

Genevieve vypadala ztrápeně, jak hledala vhodnou odpověď. „Jeden z mých lidí se ve vašem městě dopustil zločinu, králi Mariku,“ řekla. „Musela jsem tu záležitost vyřídit, než se nám situace vymkne z rukou.“

Duncana zamrazilo hrůzou. A je to tady, pomyslel si.

Loghain se na ni chystal vypálit zlostnou odpověď, ale král ho zarazil a zpříma se na trůně posadil, zjevně ho záležitost velmi zaujala. „Zločin? Jaký zločin?“

Genevieve si ztěžka oddechla. Otočila se a pokynula Duncanovi, aby předstoupil. Její oči se do něj zavrtávaly. Zkus mě teď neposlechnout, říkaly, a já ti z každé vteřiny tvého života, která bude následovat, udělám noční můru, na niž nezapomeneš. Polkl a rychle vyrazil vpřed, aby se postavil vedle ní.

„Tento mladý muž je Duncan,“ vysvětlovala. „Naverbovali jsme ho do řádu před pár měsíci přímo z ulic Val Royeaux. Obávám se, že na vašem tržišti sklouznul ke svému starému způsobu života, a když ho pronásledovali strážní, zapletl se s jedním do boje. Ten muž je zraněn, ale přežije.“

„Mohl jsem ho zabít,“ bránil se Duncan. Když si všiml Genevievina podráždění, rychle směrem ke králi vysekl nervózní úklonu. „Ale neudělal jsem to! Mohl jsem, ale neudělal jsem to! To jsem tím myslel, ehm… Vaše Vznešenosti. Můj pane.“

„Vaše Veličenstvo,“ opravil ho Loghain.

„Moji strážní mohou být občas příliš horliví,“ vysvětloval přátelsky král. Duncanovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že král mluví k němu a ne k Genevieve. „Loghain je odhodlaný změnit Denerim v nejspořádanější městu jihu. Po pravdě si myslím, že se tím jen postaral, že se zločinci stáhli do podzemí.“

„Já sám jsem měl nutkání tam zmizet,“ zažertoval Duncan a pak rychle ztichl, když Genevieve sevřela ruku v železné rukavici tak silně, až zaslechl slabé zaskřípaní železa. Ze všech sil se snažil vypadat pokorně.

„On je dosti zručný,“ namítla stroze Genevieve. „Jsem však přesvědčená, že si myslí, že ho zprostím povinností, když se nebude dobře chovat. Mýlí se.“

Zdálo se, že to krále zmátlo. „Tobě se nelíbí být Šedým strážcem?“ zeptal se Duncana.

Duncan si nebyl jistý, jak odpovědět. Překvapilo ho, že král mluvil přímo s ním. I nejnižší baron v Orlais by se dřív nechal vyválet v oleji a zapálit, než by si všiml prostého člověka. O to snazší bylo vybírat jim kapsy. Možná ho král nepovažoval za prostého muže, protože pro něj všichni představovali Šedé strážce? Usoudil, že by se měl cítit polichocen, přestože tolik pozornosti by nemusela být nezbytně dobrá věc.

Genevieve dál upírala zrak na krále, její výraz byl přísně neutrální. Duncan přešlapoval z nohy na nohu a neříkal nic, zatímco si ho král zvědavě prohlížel a čekal na odpověď. To nemůže vyslýchat někoho jiného? Kohokoliv? Nakonec si teyrn Loghain konečně odkašlal.

„Možná bychom se měli pohnout k tomu, proč jsou tady, Mariku.“

„Pokud si však král nepřeje, aby byl chlapec uvězněn,“ nabídla naprosto vážně Genevieve. „Jsme ve vaší zemi a je to vaše právo, které musíme dodržovat. Šedí strážci se vašim přáním podřídí.“

Duncanovi vyskočilo srdce až do krku, ale nebylo třeba se strachovat. Král ten nápad zamítl mávnutím ruky. „Ne, myslím, že ne. Cely ve Fort Drakon jsou dost přeplněné i tak.“ Loghain se zjevně kousl do jazyka, ale nic neřekl. Duncan se několikrát uklonil a ustoupil zpátky, aby se znovu postavil mezi ostatní Šedé strážce, po čele mu stékal pot.

Genevieve blahosklonně přikývla. „Děkuji vám, králi Mariku.“

„Víc mě zajímá, proč jste tady. Mohla byste?“

Na chvíli se zarazila, srazila dlaně v zamyšleném gestu, které Duncan dobře znal. Přemýšlí, jak moc mu toho může říct. Také věděl, jaká bude její odpověď. Šedí strážci měli spoustu tajemství a nikdy neříkali víc, než bylo nezbytně nutné. Tohle se naučil velmi rychle.

„Jeden z našich byl zajat zplozenci,“ řekla Genevieve pomalu. „Tady ve Fereldenu. V Hlubokých cestách.“

„A?“ zamračil se Loghain. „Proč by nás to mělo znepokojovat?“

Vypadalo to, že se zdráhá pokračovat. „Ten Šedý strážce… znal umístění Starých bohů.“

Král i teyrn Loghain na ni ohromeně zírali. Vzduch v sále zhoustnul napětím, když nikdo okamžitě nepromluvil. První čaroděj předstoupil, ustaraně se tahal za zakroucený knír. „Jak vidíte, můj pane, jde o nanejvýš delikátní záležitost. Pokud se zplozencům podaří zjistit, kde se nachází Staří bohové…“

„Pak započne Nákaza,“ dokončila Genevieve.

Král Marik vážně přikývl, ale Loghain podrážděně zavrtěl hlavou. „Nevěř tomu,“ zamračil se. „K žádné Nákaze nedošlo už celá staletí. Na povrchu na zplozence skoro nenarazíš, nemluvě o invazi. Snaží se nás vyděsit, nic víc. Jejich řád od poslední Nákazy ztrácí na významu a oni udělají cokoliv, aby vyděsili svět a donutili ho uvěřit, že jsou stále důležití.“

„Ujišťuji vás, že je to pravda!“ vykřikla Genevieve. Vrhla se k trůnu a poklekla před králem na jedno koleno. „Je jen pár Šedých strážců, kteří mají tyto znalosti, Vaše Veličenstvo. Pokud zplozenci zjistí, že on je jedním z nich, a tu informaci z něj dostanou, vyvalí se na povrch v nové Nákaze. A udělají to tady, ve Fereldenu.“

„Jste si tím jistá?“ vydechl král.

Vzhlédla k němu a pronikavě se na něj podívala. „Vy jste zplozence viděl na vlastní oči, můj pane, nebo snad ne? Víte, že nejsou pouhou legendou. Ani my jí nejsme.“

Její slova visela ve vzduchu a král Marik viditelně zbledl. Duncan z jeho zděšeného výrazu poznal, že se Genevieve neplete. On zplozence viděl. Jen někdo, kdo je viděl, by reagoval takhle. Král si zamyšleně promnul bradu. „Předpokládám, že mě žádáte o povolení vstoupit do Fereldenu, abyste tu pátrali po pohřešovaném Šedém strážci.“

„Ne.“

Král a Loghain se na sebe s rozpaky podívali. „Tak co potřebujete?“ zeptal se jí Loghain.

Genevieve vstala a ustoupila od trůnu. „Kdyby šlo o pouhé hledání, mohli jsme vstoupit do Hlubokých cest v Orzammaru, aniž byste se cokoliv dozvěděli. Vaše říše, králi Mariku, se rozkládá jen na povrchu. Jsem si jistá, že si to dobře uvědomujete.“

Loghain vypadal, že se chytá něco namítnout, ale Marik ho zadržel zvednutím ruky. „To mi stačí,“ řekl klidným tónem.

„Máme dobrou představu, kde našeho ztraceného druha hledat. Nevíme však, jak se tam dostat. Věříme, že vy dva jste jediní, kteří to ví a jsou stále naživu.“

„Navrhujete to, co si myslím?“ zeptal se nevěřícně Loghain.

„Před čtrnácti lety jste oba putovali Hlubokými cestami,“ vysvětlovala Genevieve. „Narazili jste tam na jednotku Legie mrtvých vedenou Nalthurem z rodu Kanarek a legie vás pak podpořila při povstání proti Orlais. Víme, co jste udělal, protože jste o tom řekl králi Endrinovi, když jste před třemi lety navštívil Orzammar, a proto to bylo zaznamenáno do Pamětí Správcovstvím trpaslíků.

„Vše, co říkáte, je pravda,“ přikývl Marik.

„Cestovali jste Hlubokými cestami pod východním Fereldenem, místy, kam v průběhu století nezavítal žádný trpaslík, který by přežil, aby o tom mohl vyprávět.“ Genevieve si povzdechla, ve tváři zasmušilý výraz. „Vy dva jste jediní, kdo byli v thaigu Orthan a zůstali naživu. Právě tam musíme jít.“

První čaroděj zatínal a povoloval pěsti, navzdory ledovému vzduchu mu po čele stékal pot. Genevieve trpělivě čekala, zatímco dva muži na pódiu vstřebávali, co jim právě řekla.

„Trpaslíci mají jistě mapy…“ začal král Marik.

„Nedostatečné.“ Zavrtěla hlavou. „Hluboké cesty se změnily a my možná budeme muset cestovat dál za thaig Orthan. Potřebujeme průvodce, někoho, kdo tam byl.“ Obrátila se na teyrna Loghaina. „Doufali jsme ve vaši pomoc, Vaše Milosti. Jste vyhlášený válečník a v žádném…“

„Absolutně vyloučeno,“ prohlásil prostě Loghain.

„Uvědomujete si, jak důležité to je?“

„Uvědomuji si, za jak důležité to považujete vy, nebo alespoň jak moc chcete, abychom si my mysleli, že to důležité je.“ Odmítavě mávnul rukou. „Kdo ví, o co vám ve skutečnosti jde? Nebylo by skvělé, kdyby se hrdina od řeky Dane ocitl obklíčený Orlesiánci na místě, kde by jim jeho smrt nemohl nikdo přičítat?“

„Nechovejte se jako hlupák!“ Genevieve vyrazila po schodišti k Loghainovi. Duncan ztuhnul a čekal, že z úkrytu vyskočí stráže a napadnou ji, než se k teyrnovi dostane, ale nestalo se tak. Zajímalo by ho, kolik vládců by tak ochotně svolilo k soukromé audienci skupiny ozbrojených Šedých strážců. Moc by jich asi nebylo. Přesto nebyl žádný z mužů na pódiu znepokojen nebo rozčilen Genevieviným nečekaným výpadem. „Nežádá se nám o to snadno! Copak si nedokážete představit, co by Nákaza znamenala pro tuto zemi, kdyby započala tady?“

Zůstal stát na místě a upíral na ni světle modré oči. „Můžeme vás nasměrovat, pokud si to budete přát. Najdete thaig stejně jako my, nepochybně je stále zamořený hordou obřích pavouků. Doporučuji vám vzít si s sebou oheň.“

„Potřebujeme víc než jen nasměrovat! Jde o velmi naléhavou záležitost!“

„Marik a já jsme tam byli jen krátce, už před lety.“ V jeho hlase zjevně zaznívalo pohrdání. „Copak předpokládáte, že si to ještě pamatujeme, bláhová ženská?“

„Alespoň něco!“ naléhala. „Cokoliv!“

„Půjdu,“ ozval se za nimi tiše král.

Ostatním chvíli trvalo, než si uvědomili jeho slova. Loghain se zrovna chystal znovu odseknout rozčilené Genevieve, ale zarazil se. Pomalu se otočil a zmateně se na krále Marika podíval. „Co jsi to řekl?“

„Řekl jsem, že půjdu.“ Král vypadal svým prohlášením stejně překvapený jako on, jako by ta slova nevyšla z jeho úst. „Udělám to. Povedu je.“

Špendlík upuštěný na podlahu trůnního sálu by zazněl hlasitěji. Duncan nervózně zakašlal a podíval se na Fionu, která klečela vedle něho. Vypadala stejně zmatená, jako se on cítil, a na jeho nevyslovenou otázku odpověděla pokrčením rameny. Neměla ponětí, proč král tak najednou souhlasil. Celá situace byl příliš bizarní. První čaroděj vypadal, jako by právě zapustil kořeny, v obličeji rozpačitý výraz.

„Nic takového neuděláš!“ Loghain úplně ztratil svou vyrovnanost. Duncan byl téměř přesvědčený, že tasí meč. Na vlastního krále? Koneckonců, ve Fereldenu chodilo všechno jinak.

Zděšená Genevieve postoupila o krok. „Nemůžeme vás vystavit takovému riziku! Jste král Fereldenu a služba, o kterou žádáme, je velmi nebezpečná.“

„S tím naprosto souhlasím,“ přidal se k ní Loghain. „Nikdo by neměl riskovat kvůli tak hloupému plánu… Ne, vždyť to ani není ‚plán‘. Je to jen slabá naděje založená… na čem? Jak si vůbec můžete být jistí, že tenhle váš Šedý strážce je ještě naživu?“

Zaskřípala zuby, studovala krále upřeným pohledem. „Jsme si jistí.“

„Jak? Co nám nechcete říct?“

Král Marik vstal z trůnu a přerušil jejich hádku. „Jdu,“ prohlásil pevně. „Odvedu je dolů do thaigu Orthan. Jsem si jistý, že si pamatuji cestu.“

Teyrn Loghain se na krále vyčítavě podíval, zjevně plný vášnivých námitek, nemínil v nich však pokračovat před publikem. Z téměř rozčileného pohledu, jakým mu král oplácel, by Duncan čekal, že vypukne hádka. Poznal, že tenhle Loghain je víc než pouhý poradce. Vypadal téměř jako králův bratr. Nebo jeho opatrovník.

Genevieve se rozpačitě hluboce poklonila a ustoupila zpět. Duncan její zmatek chápal. Myslel si, že nápad požádat hrdinu od řeky Dane, aby šel s nimi, je dost zoufalý, ale tohle hraničilo s výsměchem.

Král si to jistě brzy rozmyslí a Šedí strážci budou požádáni, aby si to vyřešili sami. Možná je z Fereldenu znovu vykopnou. Opravdu netušil, jak se to vyvine. Duncan si ale zároveň nemyslel, že by to bylo úplně špatně. Upustit od nápadu vydat se do Hlubokých cest a střetnout se s tak strašnými stvůrami, jako jsou zplozenci, by mělo svůj půvab.

První čaroděj Remille se přišoural k trůnu, prosebně rozhodil rukama. „Je si Vaše Veličenstvo jisté, že je to moudré? Nebyl by teyrn lepší volbou pro…“

„Ne,“ přerušil ho král. „Už jsem se rozhodl.“ Posadil se zpátky na trůn, nespouštěl oči z Genevieve a odmítal se podívat Loghainovým směrem. „Brzy se k vám připojím, velitelko, jen co se připravím. Mezitím bych byl rád, kdybyste nás s teyrnem nechali o samotě.“

První čaroděj se tvářil, jako by chtěl znovu promluvit, ale Genevieve na něj zavrtěla hlavou. Uhlazeně se uklonila ke trůnu a otočila se k odchodu. Duncan a ostatní šli s ní. Dva muži na pódiu si sotva všimli, že odešli.

Když se sál vyprázdnil, Marik seděl zpátky na trůnu a čekal na Loghainovo nevyhnutelné kárání. Tu šedou zbroj nosil pokaždé, když se s Marikem setkal. Vzal ji veliteli kavalírů v bitvě u řeky Dane, válečný suvenýr, který si o pár let později oblékl na přehlídku v Denerimu. Lidé ho za to milovali a Marika to pobavilo.

Pobavení se v následujících letech zmírnilo. Zpočátku Loghain, Marik a Rowan neúnavně pracovali na poválečné obnově Fereldenu. Museli toho tolik udělat, proto po stažení se Orlesiánců spoustu věcí odložili stranou, až to vypadalo, že na nic jiného nezbývá čas.

Byly to uspěchané časy, svým způsobem radostné. Musela být učiněna tvrdá rozhodnutí a Marik je udělal. Každé ho připravilo o malý kousek duše, přesto je učinil. Ferelden znovu zesílil, přesně jak si vždycky přáli. Loghain byl hrdina a Rowan s Marikem se stali legendami. Když mu Rowan nakonec dala syna, Marik si myslel, že se mu možná dostane jeho porce štěstí.

Pak zemřela a všechno se změnilo.

Loghain na něj zíral, jako by netušil, kdo Marik je. Najednou tasil meč a namířil ho na Marikovu hruď.

„Tady,“ nabídl mu škrobeně.

„Mám vlastní meč, díky.“

„O to nejde. Měl by ses jím probodnout, když po tom tak toužíš.“

Marik si zmáčkl kořen nosu a povzdechl si. Znával Loghaina, který dramatické výstupy nesnášel. Zdálo se, že po pár uplynulých letech je teď dokázal ocenit. „Nechtěl by ses jím raději probodnout ty?“

„Já se zabít nesnažím.“ Loghain měl ve tváři temný, téměř ublížený výraz. „Takhle to budeš mít rychlejší, jednodušší. Takhle alespoň budeme mít tělo, které můžeme spálit. Nemíním tvému synovi vysvětlovat, proč jeho otec odešel na šílenou misi a nikdy se nevrátil.“

„Zplozenci jsou skuteční, Loghaine. Co když nám Šedí strážci říkají pravdu?“

„A co když ne?“ Loghain přistoupil k trůnu, položil ruce na opěrky a podíval se Marikovi přímo do tváře. „I kdyby sis odmyslel skutečnost, že přišli z Orlais,“ domlouval mu, „musíš vědět, že Šedí strážci vždycky měli své vlastní plány. Neslouží žádnému národu, žádnému králi. Udělají, co budou sami považovat za správné, aby se vypořádali s touhle hrozbou, a nebude jim záležet na tobě, Fereldenu nebo na čemkoliv jiném!“

Dobrá připomínka. Před dvěma sty lety se Šedí strážci účastnili spiknutí, které mělo svrhnout fereldenského krále. Selhalo a řád byl vypovězen, ale jen pár lidí vědělo, že k jejich vyhnání bylo zapotřebí celé fereldenské armády. Tisíce mužů se postavily proti necelé stovce a Šedí strážci málem vyhráli. Byli silou, se kterou se muselo počítat, nehledě na jejich počet.

„Jen o to nejde,“ zamumlal Marik.

„Tak proč? Protože Rowan zemřela?“ Loghain se narovnal, poodešel o pár kroků a vrtěl při tom hlavou. „Jsi takový od chvíle, kdy jsem se vrátil. Svého syna skoro nevídáš, téměř nehneš prstem, abys vládnul zemi, kterou jsi vzkřísil z popela. Nejdřív jsem ti dovolil, abys držel smutek, ale už jsou to dva roky. Jako by sis přál zmizet.“ Obrátil se na Marika, jeho oči byly tak plné obav, že se mu do nich Marik nedokázal podívat. „Opravdu to chceš? To pro tebe šílenost toho plánu nic neznamená?“

Marik sepjal ruce a uvažoval. Nechtěl to Loghainovi říct, ale zdálo se, že nemá jinou možnost. „Pamatuješ si čarodějnici v Korcarijské pustině?“ začal. „Tehdy během povstání, když jsme utíkali před Orlesiánci?“

Loghain vypadal překvapeně, jako by snad čekal nějaké rozumné vysvětlení. Na chvíli zaváhal. „Ano. Ta šílená ženská, co nás málem oba zabila. Co je s ní?“

„Něco mi řekla.“

Loghain se na něj netrpělivě podíval. „A? Napovídala toho spoustu, Mariku.“

„Řekla mi, že do Fereldenu přijde Nákaza.“

Pomalu přikývl. „Chápu. A řekla kdy?“

„Řekla, že už nebudu naživu, abych to viděl.“

Loghain zakoulel očima a o krok ustoupil, prsty si prohrábl černé vlasy. Bylo to podrážděné gesto, které Marik dobře znal. „To je proroctví, které může udělat skoro každý. Nepochybně se tě snažila vyděsit.“

„Povedlo se jí to.“

Otočil se a pohrdavě se na Marika podíval. „Neříkala ti taky, že mi nemůžeš věřit? I to je podle tebe pravda?“

V tom pohledu bylo napětí a Marik věděl proč. Čarodějnice o Loghainovi řekla: „Drž si ho poblíž a zradí tě. Zradí tě pokaždé víc než předtím.“ To bylo jediné proroctví, do kterého byl Loghain zasvěcen, a očividně si ho dobře pamatoval. Možná si myslel, že když Marik uvěří jednomu, uvěří i ostatním. Loghain ho nikdy nezradil, o ničem takovém nevěděl. Na to by neměl zapomínat.

„Myslíš, že je to náhoda?“ zeptal se zjevně nejistý Marik.

„Jsem přesvědčený, že ta čarodějnice měla vlastní zájmy a že by ti lhala, kdyby se jí to hodilo. Magii nesmíš věřit, Mariku.“ Loghain zavřel oči a povzdechl si. Pomalu potřásl hlavou, jako by chtěl říct, že je to šílenství, pak ale oči otevřel a řekl: „Ale jestli opravdu věříš, že na čarodějčiných varováních něco je, nech mě, ať jdu do Hlubokých cest, ty tam nechoď. Cailan potřebuje otce.“

„Cailan potřebuje matku.“ Jeho hlas zněl prázdně dokonce i jemu. „A potřebuje otce, který není… Já mu nic dobrého nepřinesu, Loghaine. Já už tady nikomu nic dobrého nepřinesu. Bude lepší, když odtud zmizím, abych pomohl království.“

„Jsi idiot.“

„Co musíš udělat,“ nevšímal si Loghainovy urážky, „je zůstat tady. Dohlédni na Cailana. Jestli se mi něco stane, musíš se stát jeho poručníkem a udržet království.“

Loghain frustrovaně zavrtěl hlavou. „To nemůžu udělat. I kdybych věřil těm záhadným varováním, nesouhlasil bych s tím, aby ses svěřil do rukou Orlesiánců. Ne bez podpory celé armády.“

Marik si povzdechl a opřel se na trůně. Ten tón znal. Když byl Loghain přesvědčený, že je v právu, nikdo s ním nehnul. To spíš brzy zavolá stráže, aby Marika zavřely do žaláře, než by ho to nechal udělat.

Pro Loghaina byli Šedí strážci Orlesiánci. První čaroděj byl Orlesiánec. Mohlo jít o nějaké spiknutí – a nebylo by první. V průběhu let došlo k několika atentátům, stejně tak se ho pár nespokojených bannů pokusilo svrhnout, a přestože Loghain nikdy nedokázal prokázat, že za tím stojí císařství, Marik jeho teorie nezpochybňoval. Možná měl pravdu i tentokrát.

Ale co když tomu tak není? Čarodějnice byla skoro jistě šílená, ale Marik stále nedokázal brát všechna její slova na lehkou váhu. Zachránila jim život a navedla je na stezku vedoucí ven z Korcarijské pustiny. Na její varování před Nákazou málem zapomněl, ale ve chvíli, kdy mu První čaroděj řekl o žádosti Strážců o audienci, si na ně vzpomněl.

Nákazu tady ve Fereldenu si téměř nedokázal představit. Staré příběhy mluvily o ohromných hordách zplozenců řinoucích se na povrch, kdy nebesa zčernala a okolní zem postihla nákaza. Samotnou svou přítomností šířili mor a ty, co nezabila nemoc, povraždila jejich armáda. Každá Nákaza měla blíž ke zničení celého Thedasu, to Šedí strážci věděli lépe než kdokoliv jiný.

Pro odvrácení takové katastrofy by měli podstoupit jakékoliv riziko. Loghain by tu představu dokázal odmítnout, ale Marik až tak přesvědčený nebyl. Co když měla čarodějnice pravdu? Co když podstatou znalosti takového proroctví byla šance pokusit se ho odvrátit?

„Máš pravdu,“ připustil s těžkým povzdechnutím. „Samozřejmě máš pravdu.“

Loghain ustoupil, založil ruce a nedůvěřivě se na Marika podíval. „To je mi novinka.“

Marik pokrčil rameny. „Oni jsou zoufalí a žádají příliš mnoho. Mohli bychom jim poradit, možná bychom mohli nakreslit mapu podle toho, co si ještě pamatujeme. Ale vrátit se do Hlubokých cest? Ne, máš pravdu.“

„Ty jim poradíš,“ zamračil se Loghain. „Na můj vkus jsem dnes večer viděl Orlesiánců až moc. A to obzvlášť platí pro toho patolízala Remilla. Předpokládám, že víš, že mu nemůžeš věřit?“

„Není snad Orlesiánec?“

„Dobře. Klidně si o tom žertuj.“ Otočil se a chystal se odejít malými dveřmi vedle pódia. „Někoho pošlu za Šedými strážci, ať se vrátí, ale nezůstávej tu s nimi příliš dlouho. Ráno nás čeká spousta práce, Mariku. Velvyslanec z Kirkwallu si přeje prodiskutovat nájezdy na pobřeží a já jsem přesvědčený, že když jsi zvládnul audienci, jako je tahle, mohl bys zvládnout i skutečné problémy.“

„Udělám to,“ odpověděl Marik. Když sledoval přítele odcházet ze sálu, uvědomil si, že to v něm zanechalo pocit prázdnoty. Možná dokonce cítil trochu smutku a pak vinu, že lituje muže, který toho pro něj tolik udělal. Přese všechny Loghainovy protesty, jak musí zůstat v Denerimu a pomáhat mu s vládou, Marik věděl, proč se do Gwarenu doopravdy nevrátil. Byla tam dokonalá milující mladá žena a vychovávala dokonalou milou malou dcerku.

Všichni před něčím utíkali.

Šedí strážci a První čaroděj se váhavě vraceli do sálu a rozhlíželi se kolem, zjevně zmatení, že teď na pódiu nevidí Loghaina. Marik se cítil o deset let starší, hrbil se na trůně a poblíž nebyl nikdo, kdo by ho provedl tím, co bude následovat.

Genevieve vyrazila vpřed, obraz postarší, ale sebejisté válečnice. Přinutilo ho to přemýšlet o Rowan, jestli by byla stejná, kdyby se dožila jejího věku. Byl si však jistý, že by nebyla tak zatvrzelá a vážná. Rowan byla dobrosrdečná, neustále se starala o království a každou volnou chvíli, kterou měla, se věnovala synovi. Těšilo ji být královnou, užívala si mateřství mnohem víc, než si kdy užívala válečnictví.

Místo toho si uvědomil, že mu bělovlasá velitelka vlastně připomíná Loghaina.

„Rozmyslel jste si to, Vaše Veličenstvo?“ zeptala se Genevieve jako někdo, kdo očekává, že se záležitost nemohla vyvinout jinak.

„Ne,“ odpověděl Marik s pochmurným úsměvem, přestože bylo z jejího zamračeného výrazu jasné, že žádné další ujištění nepotřebovala. „Když se postaráte, aby nikdo nevěděl, že s vámi odjíždím, a budeme-li cestovat v utajení, tak s vámi půjdu. Loghain zůstane tady. Nebo jste si to rozmyslela vy?“

Zavrtěla hlavou, zbytečně neváhala. „Ani v nejmenším. Musíme cestovat rychle a jsem si jistá, že nic, co bych vám mohla říct, vás nepřipraví na možná rizika víc, než jak už připravený jste.“

„Dobře.“ Vstal a sešel z pódia k ní. Bylo jí zjevně nepříjemné, když jí potřásl rukou. „Mohli bychom tedy nechat toho ‚kralování‘? Věřte mi, jsem tím unavený stejně jako vy.“

„Jak si přejete… Mariku.“ Když naklonila hlavu, po rtech jí přeběhl nepatrný náznak úsměvu. Možná nakonec nebyla až tak podobná Loghainovi, jak si myslel. „Dovolíte-li mi však jeden ústupek, mohla bych k vám přidělit některého ze svých lidí? Někoho, kdo by dohlédl na vaše bezpečí a postaral se o vaše potřeby?“

„Rozhodně, pokud si myslíte, že to bude nejlepší.“

Genevieve pokývla na mladíka, kterého představila už dřív, toho, jenž byl obviněn ze zločinu. Mládenec měl tmavší pleť než ostatní – možná rivaininská krev? Mladík se zašklebil, neochotně předstoupil, přestože ho varovný pohled nutil, ať sebou pohne. Když se velitelce postavil po boku, povzdechl si, jako by teď obtížnost celé mise vzrostla o několik řádů.

Žádné přetvařování, pomyslel si Marik. Ať ho Šedí strážci našli kdekoliv, byl zjevně zvyklý vyjadřovat všechny své myšlenky a pocity. Po tolika letech strávených u dvora připadala Marikovi jeho společnost jako osvěžující změna.

„Duncane, budeš zodpovědný za to, že dohlédneš na královy potřeby,“ řekla Genevieve, z jejího tónu bylo jasné, že se o tom nemíní hádat.

„Myslíš jako vařit pro něj a vynášet mu nočník?“

„Pokud si to bude přát, tak ano.“ Když se mladík zamračil, víc než jen trochu spokojeně se ušklíbla. „Považuj to za svůj trest. Když v králových službách selžeš, mohl by se rozhodnout uvrhnout tě do vězení, až se vrátíme.“

Duncan se na Marika bezradně podíval, jeho mrzutý pohled říkal – prosím, nenuťte mě vynášet nočník. Marik měl nutkání se rozesmát, ale ovládnul se. V Hlubokých cestách koneckonců moc nočníků nebude. Tohle nebude žádný příjemný výlet.

„Dovolte mi představit ostatní,“ pokračovala Genevieve. „Tohle je Kell, můj poručík. Je citlivý na nákazu zplozenců a bude naším stopařem, až budeme v Hlubokých cestách.“

Muž v kápi, který předstoupil, měl ty nejpozoruhodnější bledé oči, jaké kdy Marik viděl. Tvářil se zasmušile a pohyboval se s obezřetností, která vypovídala o jeho silném sebevědomí. Podle pevné kožené zbroje a dlouhého luku zavěšeného na zádech ho Marik odhadoval na lovce. Kell zdvořile sklonil hlavu, nic však neřekl.

„A tohle je Utha, naverbovali jsme ji z řad Mlčenlivých sester. Nedokáže s námi mluvit, ale většina z nás rozumí posunkům, které používá.“

Trpaslice, jež předstoupila, nosila prostou hnědou róbu a navrch tuniku Šedých strážců. Bronzové vlasy měla spletené do dlouhého pyšného copu, který spadal téměř do poloviny jejích zad, a nenosila žádné zbraně, které by Marik mohl vidět. Vybavilo se mu, že Tiché sestry bojují holýma rukama – byla to pravda? Navzdory malé výšce vypadala pevná a dost svalnatá, aby se s ní nechtěl utkat, ať už se zbraněmi nebo bez nich.

„Tihle dva gentlemani jsou Julien a Nicolas. Jsou v řádu téměř tak dlouho jako já.“

Dva vysocí muži udělali krok vpřed, každý byl oblečený do stejné plátové zbroje, jako měla Genevieve. Oba měli husté kníry, typické pro orlesiánskou módu, i když jinak nemohli být více odlišní. Ten první, Julien, měl tmavě hnědé, nakrátko střižené vlasy a úzkou bradku. Choval se upjatě, oči zachmuřené, ale výrazné, a stroze na Marika kývnul. Ten druhý, Nicolas, měl blond vlasy skoro až k ramenům a žádnou bradku, která by stála za řeč. Sevřel Marikovu ruku a rázně mu s ní potřásl, divoce se při tom šklebil.

Julien měl na zádech připoutaný obouruční meč skoro stejně dlouhý, jako byl on vysoký, zatímco Nicolasovi se u opasku pohupoval trnový palcát a na zádech měl zavěšený ohromný štít s vyobrazeným gryfem. Oba se pohybovali s tichou sebedůvěrou válečníků, kteří zbraně používají velmi často.

„A tohle je Fiona, naverbovaná z Kruhu mágů v Montsimmardu právě před rokem.“

Elfka, která předstoupila, byla oblečená v řetízkové zbroji a modré sukni a svírala bílou hůl. Nikdy by ji nepovažoval za mága, kdyby ji bez hole zahlédl někde jinde, a nemělo to nic společného s tím, že byla elfka. Většina mágů, na které narazil, byli spíš jako První čaroděj Remille – muži zvyklí chovat se tak, jak se jim zrovna zachtělo. Byla půvabná, i když se při pohledu na něj tvářila chladně, a její úklona byla tak lehká, že ji sotva mohl nazývat úklonou.

První čaroděj Remille k němu přistoupil, zjevně v rozpacích. Nervózně se držel za svou žlutou róbu, když se Marikovi několikrát uklonil. „Prosím za odpuštění, Vaše Veličenstvo, ale nemáme čas. Měli bychom se vydat do Kinlochovy tvrze hned, jak jen to bude možné.“

Genevieve přikývla. „Kruh nám nabídl jistou magickou podporu, než se vydáme do Hlubokých cest. Zbývá nám velmi málo času, ale věřím, že se nám to vyplatí.“

„Proč máme málo času?“ zeptal se Marik.

„Nikdy jsme neslyšeli o Šedém strážci, kterého by zplozenci nezabili na potkání.“ Při té myšlence ztichla, v očích na okamžik vzdálený pohled. Pak se prudce otočila a zamířila k velkým dveřím na konci sálu. Marik ji následoval, ostatní se zařadili za ně. „Skutečnost, že je stále naživu, je dost pozoruhodná a vypovídá o něčem neobvyklém. Musíme se k němu dostat dřív, než ho budou moci odvléct hlouběji do Hlubokých cest a než se jakékoliv informace, co od něj získali, rozšíří.“

„A když k tomu dojde? Co pak?“

„Pak zabijeme každého, kdo to ví,“ odtušila. Věřil, že to myslí vážně. Představa, že by malá skupinka mohla ohrozit zplozence, ho překvapila, ale možná by to tak opravdu mohlo být. Šedí strážci si vybírali jen nejlepší z nejlepších, tak pravily příběhy. I když celá staletí nedošlo k Nákaze, jejich legenda žila dál. Lidé je drželi ve velké úctě a měli zastoupení v každé zemi mimo Ferelden.

Ta úcta však v některých kruzích přicházela s jistou opatrností. V ostatních zemích se k Šedým strážcům chovali jako k řádu, který se už přežil, a tradiční desátky jim odevzdávali jen velmi neochotně. I tak se však nikdy nesetkali s otevřenou neúctou. Přestože jich v současnosti bylo jen málo, jejich schopnosti byly nezpochybnitelné.

„Pokud mohu, měl bych na vás ještě jednu otázku,“ ozval se Marik.

„Samozřejmě.“

„Po kom vlastně pátráme?“

Genevieve se před dveřmi zastavila, otočila se a podívala se Marikovi přímo do očí. Poznal, že znovu váhá, zvažovala, kolik mu toho vlastně může říct. Když se s nimi chystal odcestovat do nejnebezpečnějšího koutu celého Thedasu, jeden by čekal, že by mu konečně mohli Šedí strážci dostatečně věřit a nechat ho nahlédnout do svých tajemství. Loghain se nakonec přeci jen nemýlil s tím, že řád má vlastní plány.

„Jmenuje se Bregan,“ řekla zdvořilým tónem. „Je to můj bratr.“

2.

A tak temnělo Zlaté město

s každým krokem tvým v Sálech jeho.

Žasl jsi nad jeho pomíjivou dokonalostí,

když jsi přinesl Hřích na Nebesa

a zatratil tak celý svět.

- Chvalozpěv ztracených 8:13

S ilný zápach ve vzduchu Breganovi připomínal zkažené maso. V dálce znělo zvláštní hučení, zvuk, který sotva slyšel, a přesto ho naplňoval hrůzou. Poslepu kolem sebe hmatal a zjistil, že leží na kameni. Byl však umazaný něčím divným, jako by ho pokrývala vrstva sazí a tuku.

Stále byl v Hlubokých cestách. Pocit kilometrů skály nad ním byl tak silný, jako by na jeho tělo tlačilo neviditelné závaží. Zhluboka se trhaně nadechl a okamžitě se rozkašlal, když ho přemohl zápach rozkladu. Převalil se a začal nekontrolovatelně dávit, prázdný žaludek se bouřil, nevyšlo z něj nic víc než nechutné sténání. Projela jím ostrá bolest, připomněla mu zranění, která utrpěl.

Když Bregan získal kontrolu nad bolestivým dávením, roztřesený a zpocený, přemýšlel, co se s ním stalo. Jeho zbroj byla pryč, stejně jako jeho meč a štít, ale nechali mu róbu a tuniku pokrytou krví a špínou. Jeho zranění mezitím někdo obvázal. V naprosté temnotě nedokázal říct, čím vlastně. Vypadalo to jako nějaký léčivý obklad převázaný hrubou látkou připomínající pytlovinu.

Ale kdo ho sem přinesl? Kdo mu ošetřil zranění? Pamatoval si, že narazil na rozvaliny thaigu. Pamatoval si, jak se v Hlubokých cestách vyrojili zplozenci, byla jich přesila, útočili ze všech stran, a pak…? Nic. Vybavil se mu ten pocit, když se jejich černé čepele zařízly do jeho masa, pamatoval si jejich spáry pronikající zbrojí a nořící se do jeho ramen a nohou. Správně by měl být mrtvý. Zplozenci neznali slitování, oni zajatce nebrali.

Bregan zavřel oči a opatrně napjal smysly. Obklopovali ho zplozenci. Možná nebyli v té samé místnosti, byli však blízko. Cítil je, dráždili jeho mysl. Jako vždy v něm ten pocit zanechal pachuť něčeho nečistého, jako by mu jejich jed vsakoval pod kůži.

Zavřel oči a pokusil se vytlačit pocit jejich přítomnosti do podvědomí. Vždycky se jich štítil. Každý Šedý strážce získal schopnost vycítit zplozence na dálku a většina to považovala za dar. On sám to považoval za prokletí.

Hučení pokračovalo. V pozadí však slyšel další zvuky. Byl tam pohyb, věci plazící se po kameni. Šplouchání vody. To všechno bylo tlumené a slabé, ale bylo to tam. Čas od času se zápach změnil, páchlo to spáleninou. Cítil zvláštní cizí tlak na své mentální smysly, jako by se něco… tlačilo do jeho mysli. A pak to přešlo.

Zmocnily se ho obavy, rychleji se mu rozbušilo srdce. Bregan nemotorně vstal a postavil se na všechny čtyři. Pokoušel se rozeznat hranice svého okolí. Dotkl se nějaké deky, dost špinavé, aby byl svým věznitelům vděčný, že ho místo na ni položili na holou podlahu. Nahmátl hladké zdi, tohle místo určitě někdo postavil, nebyla to přírodní jeskyně.

Jeho ruce narazily na něco měkkého a lepkavého. Plíseň pokrývající skálu jako pavučina. Nákaza zplozenců. Přemohl zhnusení. Bude lepší na to příliš nemyslet.

Ozval se nový zvuk. Kroky bot na kameni, nedaleko. Bregan se otočil k jejich zdroji, k prvnímu náznaku nějakého směru od chvíle, kdy se probral, a ucítil blížícího se zplozence. Plazil se od něj pryč, jeho obavy ustoupily čiré hrůze. Byly tam dveře? Uvidí vůbec, co se k němu blíží? Jeho neschopnost přizpůsobit se naprosté temnotě kolem něj ho doháněla k šílenství.

Zvuk kroků sílil, rozléhaly se, až mu jejich ozvěna řinčela v hlavě. A pak přišel skřípavý zvuk otevírajících se kovových dveří a najednou tu bylo světlo tak jasné, až mu spalovalo oči. Vykřikl bolestí a ucouvnul, rukama si zakrýval obličej.

„Omlouvám se,“ ozval se mužský hlas. Byl klidný a zvláštně rezonoval, měl takové nepřirozené zabarvení, ale nezněl nepříjemně. Slova odsekával, jako by je mluvčí nebyl zvyklý používat.

Bregan se znovu posadil, silně mrkal a pozvedl ruku, aby odstínil nejhorší světlo. Bylo obtížné něco rozeznat, z té bolestivé námahy mu zvlhly oči. Dokázal rozpoznat jen nejasný stín za světlem, který nesl něco, co vypadalo jako svítící kámen. Stín vešel do místnosti, udržoval si však uctivou vzdálenost.

„Světlo je nezbytné,“ pokračoval kultivovaný hlas. „Myslím si, že můj příchod ve tmě by pro tebe byl nepříjemný. Domnívám se správně, že nevidíš ve tmě?“

Byl to zplozenec? Emisaři byli schopní řeči, ale nevybavoval si jediný záznam o Šedém strážci, který by s nějakým skutečně mluvil. Byli to kouzelníci zplozenců a on je občas slyšel posmívat se v první linii nebo řvát vzteky, když Šedí strážci odrazili útok. Dokonce o nich slyšel, že na bojišti dávali ultimáta, ale nikdy neslyšel o ničem, co by se podobalo současné situaci. Napjal své mentální smysly a opravdu, před ním stál zplozenec. Jeho mysli se dotkl úplně stejný pocit zkaženosti.

„Mohu počkat,“ řekl ten hlas. „Zrak se ti časem vrátí.“

Musel si jen chvíli mnout oči, než se Breganův zrak konečně projasnil. To, co ve světle netvorova zářícího kamene uviděl, jeho zmatek nijak nezmírnilo. Byl to emisar, zplozenec, kterého byste si mohli splést s člověkem nebýt zkaženého masa a širokých rybích očí. Neměl žádné vlasy a odchlípnuté rty odhalovaly ostré tesáky ve věčném odpudivém úšklebku. Místo prašivých kůží a kusů zbroje, které zplozenci obvykle nosili, měl tenhle jednoduchou hnědou róbu ušpiněnou od sazí. V jedné ruce držel pokroucenou černou hůl a v druhé zářící kámen.

Také působil velmi klidně, studoval Bregana těma děsivýma očima. Otřásl se, nebyl si jistý, jak reagovat. Jeho instinkty na něj naléhaly, ať to chytí pod krkem a uteče pryč. Emisar vládnul magií, ale jako každý mág potřeboval čas, aby vyvolal svá kouzla. Když se bude pohybovat dost rychle, ani s tou svou holí proti němu nic nezmůže.

„Zhojila se ti zranění?“ zeptal se nečekaně. „Vím, že lidé mají moc magického uzdravování, ale já toho nejsem schopen, bohužel. Dokonce i naše znalost vaší medicíny je… omezená.“

„Nechápu,“ vyhrkl Bregan.

Stvoření přikývlo, zdálo se, že má pochopení pro jeho nepříjemnou situaci. Bregan měl problémy přijmout skutečnost, že se civilizovaně chová tak strašlivá bytost. Veškeré znalosti Šedých strážců, staletí a staletí vědomostí bolestivě nabytých v průběhu Nákaz… nic z toho nenaznačovalo, že by zplozenci dělali něco jiného, než že by bezhlavě na všechno útočili a nakazili vše živé, na co narazili.

„Co nechápeš?“ zeptal se trpělivě.

„Ty jsi… zplozenec?“

Nezdálo se, že by ho ta otázka v nejmenším překvapila. „Jsi člověk?“ To nepřirozené zabarvení hlasu se převalovalo kolem slova člověk, jako by to bylo nějaké cizí slovo. Bregan předpokládal, že pro zplozence opravdu něčím úplně cizím je. „Myslím, že ne,“ pokračoval. „Myslím, že jsi Šedý strážce.“

„Já… já jsem obojí.“

Zamrkalo to na něj, ale Bregan nedokázal říct, jestli to znamená překvapení, nedůvěru nebo něco úplně jiného. Byli zplozenci schopni emocí? Byli schopni koordinovaného chování. Vědělo se o nich, že si opravují zbroje, dokonce dělali primitivní zbraně a stavby z materiálu, který v Hlubokých cestách našli po trpaslících. Prostě tu nikdy nebyly žádné důkazy, že je za tím vším nějaká motivace, něco vyššího než temnota, které propadli. Možná se Šedí strážci mýlili. Nebo to možná věděli celou dobu, jen to bylo jedno z dalších jejich tajemství, které střežili dokonce i před někým tak vysoce postaveným jako on.

Nemohlo se to stát poprvé, pomyslel si hořce. Bregan se pomalu opřel, nespouštěl z emisara oči – usoudil, že je opravdu tím, čím je. Kdyby ho chtěl zabít, už by to udělal. Bregan si však nebyl jistý, jestli to nevěstí něco mnohem horšího.

Zplozenec se ve své špinavé róbě pohnul, opřel se o hůl způsobem, který Breganovi připadal až znepokojivě lidský. „Náš druh vycítí Šedé strážce, stejně jako Šedí strážci vycítí nás. A ty víš, čím to je.“ Významně se na něj podíval, ale on odmítal cokoliv říct.

„Ve zplozencích je nákaza,“ nabídl mu zplozenec svou vlastní odpověď. „Temnota, která námi prostupuje, pohání nás, nutí nás proklínat světlo. Je v naší krvi a zamořuje vše kolem nás.“ Stvoření směrem k Breganovi mávlo seschlým spárem. „Je i ve tvé krvi. Činí tě tím, čím jsi, cítíš to v nás a my v tobě.“

Bregan vnímal, jak se mu sevřel žaludek. Nic neříkal a vyhýbal se zplozencovu nepřirozenému pohledu.

„Přijali jste do sebe temnotu,“ pokračoval. „Využili jste ji k boji s námi. Vaše imunita vůči ní však není úplná. Když zkaženost nevyhnutelně převáží, odejdete do Hlubokých cest. Sami. Naposledy se nám postavit. To proto jsi přišel, ne?“

Otázka se vznášela ve vzduchu. Bregan k netvorovi stále nevzhlédl, neblahá předtucha ho nutila k opatrnosti. Představa, že zplozenci dokáží takto komunikovat, byla jedna věc. Že znali i tohle… to bylo něco úplně jiného.

Vyčkával, zvažoval, jestli by se neměl pokusit utéct, dokud má ještě šanci. Záleží na tom, že ho zabijí? Koneckonců přišel do Hlubokých cest zemřít. Co horšího mu mohli udělat kromě toho, že by ho znovu omráčili a strčili zpátky do cely?

Ta představa na něj doléhala, nutila ho držet hlavu svěšenou. Podivné hučení jako by přicházelo odevšad. Mohl teď cítit tu slizkou nákazu uvnitř sebe, pronikala skrze něj, naplňovala každý tělesný otvor. Nejraději by si rozškrábal obličej, strhal si maso z kostí. Chtěl to ze sebe dostat.

„Ano,“ připustil pomalu. „Volání. Tak tomu říkáme, když nadejde náš čas. Čas, kdy to musíme ukončit.“

„Volání,“ zopakoval zplozenec a souhlasně přikývl. „Přeješ si raději hrdinskou smrt namísto podlehnutí nákaze? To by se stalo?“

„Já nevím!“ odsekl Bregan. Podíval se na netvora a zarazil se, když zjistil, že si ho prohlíží se zvláštní vědeckou zvídavostí.

„Ne? Nikdy dřív k tomu nedošlo?“

Bregan se vyškrábal na nohy, nevšímal si tupé bolesti ve svých zraněních a zvedajícího se žaludku. Hučení ještě zesílilo a on se zapotácel, když se mu zatočila hlava. „Co jsi zač?“ vykřikl. Vyrazil proti tomu stvoření, dostal se dost blízko, aby cítil zápach jeho tlejícího masa, viděl bledé zornice, jak sledují každý jeho pohyb. Neustoupil. „Proč jsi mě sem přinesl? Při dechu Stvořitelově! Měl bych být mrtvý!“

„Opravdu jsi přišel kvůli tomu? Zemřít?“

„Ano!“ zakvílel Bregan. Chytil emisara za jeho róbu, přitáhl si ho blíž a pozvedl pěst k úderu. Nebránil se mu. Breganova pěst se roztřásla, zaskřípal zuby a zíral do zplozencovy tváře. Měl by ho udeřit. Měl by ho zabít. Neměl jediný důvod to neudělat, tak proč váhal?

„Myslím si,“ zašeptal emisar, „že jsi sem přišel, protože jsi byl přesvědčený, že nemáš na výběr.“

Bregan ho pustil, odstrčil ho od sebe. Zplozenec zavrávoral nazad, málem upadl na zem, ale zapřel se o svou hůl. Zdálo se, že ho to nijak nerozrušilo. Odvrátil se od zplozence, otřásal se vztekem. „Ať ode mě chceš cokoliv, nedostaneš to,“ zavrčel. „Takže mě klidně můžeš zabít.“

Dlouhé minuty slyšel jen šustění, když si zplozenec urovnával róbu, a pomalu se uklidňoval. V dálce dunělo hučení a za ním cítil další zplozence. Mohl slabě rozeznávat zvuky, které vydávali, nepřirozené chrčení a suché syčení, které ho strašilo ve snech, když při Přijímání přijal jejich temnou esenci. Mohl cítit, jak se tlačí proti hradbám jeho mysli. Neúnavně. Začal se potit a zavřel oči, snažil se soustředit na zběsilé bušení svého vlastního srdce.

Věděl to. Když skončil obřad Volání a trpaslíci přestali se slavnostními poctami a otevřeli velkou pečeť na okraji Orzammaru. Pohlédl do Hlubokých cest a věděl, že to nebude vůbec snadné. Bylo by lepší padnout na vlastní meč, skončit to rychle a čistě, bez ohledu na to, co si o tom pomyslí ostatní Šedí strážci. Lepší než pomalu kráčet mořem temnoty a utopit se v něm.

Přesto šel. Nezáleželo na tom, co si přeje. Celý jeho život nezáleželo na tom, co chce on, tak proč by to teď mělo být jiné?

„Odpověď na tvoji první otázku,“ pravil zplozenec, „je Architekt.“

„To je tvé jméno?“

„My nemáme jména. To je prostě to, čím jsem. Ostatní mého druhu nemají ani to. Jsou jen obyčejní zplozenci, nic víc.“

Pomalu se obrátil zpátky, zmatený. „Ale ty? Ty jsi něco víc?“

Zplozenec pozvedl prst. „Co kdybych ti řekl, že by mezi naším druhem a vámi mohl zavládnout mír? Že je něco takového možné?“

Bregan si nebyl jistý, co si má o té otázce myslet. „Copak jsme o tohle vůbec někdy stáli? Chci tím říct, mír se zplozenci? To je… je velmi těžké si to představit.“

„Šedí strážci nikdy neuspěli ve snaze vyhladit náš druh. Čtyřikrát jsme nalezli jednoho z prastarých draků spících ve svém podzemním vězení, bytosti, které nazýváte Starými bohy.“ Architekt se zahleděl do dáli, v hlase zaznívala melancholie. „Volají nás, píseň sirén, které nedokážeme odolat. Vyhledáme je, a když vystoupí na povrch, následujeme je. Musíme je poslechnout. A když nás váš druh zatlačí zpátky do podzemí, celý cyklus započne nanovo.“

Bregan se zamračil. „Jediným způsobem, jak nastolit mír, by bylo zničení zplozenců.“

Architekt na něj najednou upřel své pronikavé bledé oči. „To není jediný způsob,“ řekl, z tónu jeho nepřirozeného hlasu se Bregan otřásl.

A pak Breganovi došlo, proč ho zplozenec vyhledal.

Bleskurychle se rozběhl, odhodil překvapeného netvora stranou a vytrhl mu z ruky zářící kámen. Architekt narazil na stěnu cely, jeho hůl hlasitě zarachotila na podlaze. Bregan nečekal, až emisar začne zaklínat, a vyběhl na chodbu. Práskl za sebou dveřmi, ozvalo se hlasité thum!

Chodba vypadala ještě hůř než cela, porostlá něčím, co připomínalo živé úponky a puchýře plné černého slizu. Byly tu další dveře, některé zarezlé, jiné pokryté čímsi podobným vilejšům. Nevšímal si jich a dal se do běhu, zářící kámen držel před sebou.

Slyšel, jak se kolem něj začíná ozývat jekot a výkřiky, vzteklé syčení a zvuky příšer sbíhajících se ze všech stran. Zplozenci byli navzájem propojení tou samou temnou silou, díky které je mohli Šedí strážci vycítit – v tomhle měl Architekt naprostou pravdu, i když Bregan netušil, jak se to dozvěděl.

Soustředil pozornost na rozprostření svých smyslů, pokoušel se zjistit, kde se zplozenci pohybují. Bylo to obtížné. Jejich nákaza byla všude kolem něj a pokaždé, když se je pokoušel vypátrat svou myslí, pekelné hučení ještě zesílilo. Snažil se zaměřit na jednotlivce, když ho obklopovala taková zkaženost. Zaplavovala ho s každým nádechem.

Když zahnul za roh, málem vběhl do malé skupinky zplozenců – pravých válečníků, vysokých vířivců v nesourodých těžkých zbrojích a s hrůzu nahánějícími meči. Vycenili tesáky a zasyčeli, když překvapeně uskočili zpět.

Bregan jim nedal čas se vzpamatovat. Vrhl se na prvního, chňapl po jeho zahnutém meči a kopnul ho do hrudi. Netvor byl tak překvapený, že meč pustil a zděšeně vykřikl. Bregan se otočil kolem své osy a sekl mečem druhého zplozence do krku. Ten padl k zemi, držel se za zraněné hrdlo, z kterého tryskala černá jícha.

Třetí zplozenec zaryčel, zvedl meč nad hlavu a seknul po Breganovi. Ten na poslední chvíli uskočil stranou, nechal netvora, ať se převáží dopředu, a udeřil ho do hlavy hruškou meče. Pozvedl meč, přehodil sevření na jílci a zarazil ho zplozenci do zad. Ten zachrčel, když mu v ráně otočil čepelí.

Vířivec, kterého odkopnul, se už vzpamatoval. S řevem se na něj vrhl, vyrazil mu meč a zakousnul se mu do paže. Tesáky se zabořily hluboko do masa a on cítil temnou nákazu, jak se mu mísí s krví. Kdyby byl kdokoliv jiný než Šedý strážce, skončil by, tady a teď. Nakazil by se zhoubnou chorobou, která přinášela šílenství, vidiny a nakonec i bolestivou smrt.

Ale Šedí strážci zaplatili vysokou cenu za to, čím se stali. A měli k tomu dobrý důvod.

Bregan zápolil s vířivcem, skřípal zuby, když mu zavřeštěl přímo do tváře. Cítil jeho páchnoucí dech, viděl lesknoucí se černý jazyk převalující se za dlouhými tesáky. Jekot dalších zplozenců se přibližoval. Zápasili spolu na kamení a pak se mu podařilo uvolnit ruku a zabořit prsty pod netvorovu bradu. Zplozenec vztekle zaječel, když mu zvrátil hlavu, tlačil silněji a silněji, dokud netvor neměl úplně napnutý krk.

A nakonec, když ho pouštěl, s ním trhnul dopředu. Zplozenec narazil hlavou na stěnu průchodu, dost silně, aby se ozvalo tlumené křupnutí. Než se mohl zorientovat, Bregan popadl meč a jediným plynulým pohybem se vyšvihnul na nohy. Když se zplozenec pokusil vstát, seknul. Jednou. Dvakrát. A bylo hotovo.

Zastavil se, lapal po dechu, když se opřel o zeď. V návalu slabosti upustil meč. Zápach řinoucí se jíchy štípal v nose, přebíjel dokonce i okolní pachy. Hučení bylo pronikavější, naléhavější. Hrozilo, že přehluší všechny ostatní zvuky. Na okamžik opřel čelo o chladný kámen a zavřel oči.

Nedaleko zaslechl zasyčení, a když Bregan otevřel oči a otočil se, spatřil dalšího těžce obrněného zplozence, jak na něj běží s kopím. Měl sotva čas to promyslet, hned za hrotem ratiště kopí chytil a silně s ním trhnul proti zdi. Zplozenec klopýtnul a Bregan zvedl loket a nastavil mu ho do tváře. Ozvalo se odporné zapraskání zubů a kostí. Netvor zavrávoral nazad a Bregan mu kopí vytrhl. Otočil zbraň a prohnal její hrot zplozencovým břichem.

Nečekal, až se netvor zhroutí k zemi, pustil ratiště a otočil se k odchodu. Musel se odsud dostat. Rychle. Popadnul upuštěný meč a rozběhl se do další velké otevřené místnosti. Byla plná sloupů, některé napůl zhroucené, jiné se natahovaly ke vzdálenému stropu. Všechny pokrývaly černé houby a plíseň. Všude tančily zářícím kamenem vyvolané stíny.

Když se hnal místností, uviděl další zplozence, kteří do ní vběhli před ním. Někteří z nich byli malí svíjivci se špičatýma ušima a vyceněnými zuby. Když si ho všimli, natáhli luky a začali střílet šípy. Dva prosvištěly kolem. Jeden ho zasáhl do ramene, ale on si ho nevšímal a vyrazil proti nim. S hlasitým pokřikem Bregan pozvedl meč a seknul s ním dolů, když se prosekával liniemi zplozenců. Ani si nevšímal jednotlivých cílů, prostě jen silně seknul, pak se otočil a seknul znovu, když mezi nimi probíhal. Jícha mu pokropila obličej, chvíli hrozilo, že ho přemůžou mdloby, potlačil je však a bojoval dál.

Svíjivci se snažili vyrovnat řadu, nebylo však nic, co by mohli udělat. Někteří ustoupili, chtěli se znovu zorganizovat, ale on už prorazil skrz. Zatočil za roh do dalšího průchodu, a když obrovský vířivec zaryčel a vyrazil mu vstříc, bezmyšlenkovitě ho mečem srazil k zemi a pokračoval v běhu.

Musela tu být cesta ven. Musela. Tohle bylo něco jako pevnost, kterou před dávnými lety opustili trpaslíci, když jejich prastaré království zamořily tyhle stvůry. Kdyby jen dokázal najít cestu ven, dostat se zpátky do Hlubokých cest…

Zastavil se v polovině popraskaného schodiště. Nedaleko za sebou slyšel zplozence, stejně jako spoustu dalších před sebou. Připomínalo mu to k životu se probouzející mraveniště. Svěsil ramena a sklonil hlavu, ztěžka dýchal. Snažil se nevšímat si potu, co mu stékal do očí.

I kdyby se odsud dostal, kam by šel? Měl by být mrtvý. Správně by se měl od zplozenců nechat zabít, pokud by to tedy udělali.

Díval se na meč ve své ruce. Byl umazaný sazemi, nepravidelně tvarovaný, s ostrým a zahnutým hrotem, trochu připomínal velkou šavli. Jílec byl zlomený a ovázaný kůží, jejíž původ Bregan vlastně ani znát nechtěl. Mizerná práce, tím si byl jistý, ale dostatečně efektivní. Ten hrot mu mohl snadno proseknout hrdlo, jen přiložit ke krku, jednou rychle trhnout a bylo by.

Nebyl způsob, jak by z něj mohli dostat umístění Starých bohů. V žádném případě nebude zodpovědný za začátek další Nákazy, za další invazi těch stvůr do zemí na povrchu. Předpokládal, že mu nemůžou prostě přečíst myšlenky, jinak by to už udělali, ale kdo ví, jaké triky Architekt zná? Nejlepší bude, když jeho znalosti zemřou s ním.

Zaťal zuby, pozvedl meč, zahnutý hrot téměř dokonale padl na jeho krk. Vydat se do Hlubokých cest a zemřít tu v boji nebyl jeho nápad. Šlo o stovky let starou tradici Šedých strážců, která ho k tomu donutila a jíž se neochotně podvolil, tak jako všemu ve svém životě. Takhle to bude lepší.

Čepel se zachvěla. Vydal zoufalé zakvílení, začal se třást. Nechal meč klesnout k boku a zavřel oči, zatímco se jeho tělo otřásalo vzlyky.

Zplozenci se k němu začali hrnout z obou konců průchodu, ale on je téměř nevnímal. Otupěle stál na schodišti a čekal, jeho mysl se uzavírala v temnotě. Hučení vystoupalo v crescendo, s naléhavostí, která se tlačila na okraje jeho vědomí a napínala je.

Bylo to v něm.

Zplozenci se na Bregana sesypali a strhli ho k zemi. Kousali do jeho masa, bodali do něj několika ostrými předměty. Nekřičel ani se nebránil. Odnesli zářící kámen, a když zavládla naprostá temnota, něco tvrdého ho praštilo přes zátylek.

Takhle to bude lepší.

3.

Ti, kdož byli vykázáni, démoni, co mohli býti bohy,

začali našeptávat lidem ze svých hrobek pod zemí

a Tevinterští jich vyslyšeli a ještě jednou vztyčili oltáře pro ty,

kdož za bohy se vydávali.

A na oplátku se jim dostalo, v šepotu nejtišším,

tajemství magie nejtemnější.

- Chvalozpěv ztracených 5:11

Duncan seděl v malé loďce, cítil se mizerně a byl si jistý, že se loďka každou chvíli převrátí a vyklopí je do Calenhadova jezera. Cesta na západ od Denerimu jim zabrala několik dní a on si ani nebyl jistý, proč se tím obtěžují. Pokud jim chtěl První čaroděj Remille něco dát, proč to s sebou nepřinesl do hlavního města? Zdálo se zbytečné tahat Šedé strážce celou cestu až sem, i když by měl být vstup do Hlubokých cest nedaleko odtud. Pokud opravdu měli tak málo času, jak prohlašovala Genevieve, dávalo by větší smysl vydat se za jejím bratrem hned.

Ale ne. Místo toho ho nacpali do lodi, bylo tam místo jen pro krále a hromotluka s veslem, kde mrznul, zatímco pluli napříč jezerem. Vítr zuřivě vyl a Duncan se s každým poryvem otřásl. No vážně, nemohl se přestat třást, dokonce i když mu král dal kožešinový plášť, aby se do něj zabalil. To bylo v téhle zemi všude tak chladno?

Kusy plovoucího ledu narážely do trupu lodi se znepokojující pravidelností a silou. Veslař se musel soustředit, potil se námahou. Občas nemohl dělat nic víc než odstrkávat veslem led pryč od lodi. Jindy začal zuřivě veslovat, aby o chvíli později změnil kurz. Co se dělo, když jezero úplně zamrzlo? To pak lidé k věži prostě chodili pěšky?

Zdálo se, že jediného krále tahle zkušenost nijak nevyvádí z klidu. Mlčel, co opustili město, většinou se uzavíral do sebe a svého přiděleného strážce se příliš nevyptával… čehož si Duncan upřímně vážil. Jednou nebo dvakrát král vyzvídal ohledně Šedých strážců, otázky, které Duncan opatrně zodpověděl. Genevieve ho varovala, že by to král mohl udělat, a jedním dechem dodala, že Duncan má tomu muži říct tak málo, jak jen bude možné. Král nad odpověďmi jen pokrčil rameny. Nevypadal, že by čekal víc.

Několik posledních dní proto proběhlo v tichu. Odešli z Denerimu po Severní silnici, rychle cestovali po Pobřeží. Podle Genevieve tu touhle roční dobou nebýval velký provoz a to znamenalo menší riziko, že by je někdo sledoval nebo poznal. Když přišel sníh, většina dopravců se uchýlila k robustním lodím, které se plavily Bdícím mořem. Viděli jen hrstku dalších lidí, obchodníky zachumlané ve vlněných pláštích, co tlačili své káry, a poutníky, kteří museli čekat, až bylo téměř příliš pozdě vypravit se na sever. Nikomu z nich nestáli za pohled.

Trpaslíci nejezdili moc dobře, ale Utha se ze všech sil snažila udržet si důstojnost. Opravdu, Duncan si myslel, že vypadá mnohem elegantněji než pár dalších trpaslíků, které už jezdit viděl. Její lidé obvykle dávali přednost jízdě na kočárech nebo kárách, ne na samotných zvířatech, přestože zaslechl, že trpaslíci v Orzammaru občas jezdí na volech. Jednou se na to Uthy zeptal a z jejího veselého úšklebku poznal, že ji otázka pobavila. Nemohl se mýlit? To nevěděl, nikdy v Orzammaru nebyl.

Kell přivolal svého válečného psa, Haftera, hned, jak opustili palác. Byl to psí obr, samý sval a zub pokrytý chundelatými šedými chlupy. Duncan netušil, co je Hafter za rasu, věděl jen, že dokáže při obraně svého pána roztrhnout člověku hrdlo. Duncan ho to vlastně už viděl udělat. Hafter rozjařeně poskakoval vedle lovcova koně, jazyk mu visel z tlamy. Jeden by nevěřil, že se šťastný pes může jediným příkazem změnit v zabijáka.

Julien a Nicolas se většinou drželi spolu, tak jako obvykle. Duncan předpokládal, že bok po boku bojovali tak dlouho, že si prostě zvykli na svoji společnost. Někdy s nimi jela Genevieve, ale ta se obvykle držela vpředu s Kellem. Tam upírala zrak k obzoru, jako by ho silou své vůle mohla přitáhnout blíž.

Duncan by normálně jel s Fionou a přátelsky by se spolu po cestě bavili, zatímco by na ně mlčenlivější Šedí strážci vrhali temné pohledy. Elfskou kouzelnici poznal za těch pár měsíců, co se přidal k řádu, docela dobře. Teď se však většinou držela stranou. Při těch několika příležitostech, kdy si s ní promluvil, vypadala rozrušená, a když se král Marik vrátil vedle Duncanova koně, tak se zamračila a popohnala toho svého. S králem neprohodila jediné slovo a hrubě ignorovala veškeré jeho snahy zahájit rozhovor.

Král se na něj tázavě podíval a on pokrčil rameny. Kdo dokázal říct, proč elfové cokoliv dělají? On ne.

První noc, kterou strávili ve vesnici, byla přinejmenším nepříjemná. Genevieve se nelíbila představa, že by se prozradili, ale město opustili příliš narychlo, aby se mohli řádně vybavit. Napjatou noc strávili v hostinci, král si nasadil kápi a držel se z dosahu zvědavých očí. Duncan odpočíval na dřevěné podlaze vedle královy postele, třásl se a proklínal ledové fereldenské počasí, které pronikalo ošoupanými pokrývkami a přichystalo mu nesnesitelnou noc beze spánku.

Když se vyhnuli většině menších osad, které obklopovaly silnici, obešli hranici středního Bannornu a zamířili na západ. Jen jednou trval král na zastávce u konkrétní okrajové farmy. Duncanovi připadala nezajímavá, jen usedlost z popraskaného a sešlého bílého kamene a plotem obehnaná pastvina ponechaná kozám a ovcím.

Všichni se dohadovali, kdo může být uvnitř, a Šedí strážci čekali venku, než si král vyřešil své záležitosti. Fiona se kvůli krátké zastávce naježila ještě víc než Genevieve a její zamračený výraz, když se král Marik vrátil, nenechával nikoho na pochybách, co si o celé záležitosti myslí. Nevšímal si jí a ona strávila následující hodinu tím, že si velitelce šeptem podrážděně stěžovala dost hlasitě na to, aby ji ostatní slyšeli. Duncan předpokládal, že to udělala schválně.

Potom je Genevieve nutila jet dvakrát rychleji, k utáboření se zastavovali až za úplné tmy, a nemilosrdně je nutila vyrazit, jen co na obzoru zahlédla první stříbrný paprsek slunce. Duncan se ochotně postaral o většinu žehrání, ne že by ho někdo poslouchal. Všichni byli vyčerpaní a napjatí. Čím déle byli na cestě, tím víc rozrušená Genevieve byla. Když konečně dorazili ke břehům Calenhadova jezera, zaplavila ho úleva.

Teď král Marik seděl ani ne stopu od Duncana na malé loďce, napůl přivřenýma očima se rozhlížel po jezeře, zatímco se mu do tváře opíral vítr a čechral mu světlé vlasy. Vypadal, že si to užívá, všiml si Duncan, dokonce se zdálo, že mu ani nevadí zima, i když se vzdal svého kožešinového pláště.

Král si zjevně všimnul, že ho někdo sleduje, a na oplátku si prohlížel Duncana. Duncan by se měl možná cítit v rozpacích, že ho přistihl, ale nebylo tomu tak. Na krále byl ten chlápek dost divný. Kdo kdy slyšel o králi, který prostě vstane, opustí svůj palác a zamíří si to do možného nebezpečí, místo aby je nechal vyprovodit? Z Denerimu se vyplížili jako zločinci, neukázal se ani teyrn Loghain, aby je vyprovodil svým charakteristickým úšklebkem. Jako by nikdo nevěděl, že král odchází. Ten muž si trochu zírání zasloužil.

„Zajímá tě něco?“ zeptal se lehce pobaveně Duncana. Vydechoval při tom obláčky husté mlhy.

„To je silverit?“ zeptal se Duncan a ukázal na královu zbroj, na nejdražší brnění, jaké kdy viděl. Vypadala lehká a pohodlná, odrážela matné sluneční světlo tak jasně, že se to nedalo přehlédnout. Při pomyšlení, kolik by mu taková zbroj vynesla na černém trhu, se mu zatočila hlava.

„To je. Od války jsem ji však nenosil. Překvapilo mě, že mi ještě sedne. Už jsi někdy viděl silverit?“

Duncan vytáhl jednu ze svých dýk a ukázal ji králi, ten překvapeně pozvedl obočí. Také byla vykovaná ze silveritu. „Mám ještě druhou,“ vysvětloval Duncan.

„Jsi samé překvapení. Můžu se zeptat, kde jsi k nim přišel?“

„Můžete, jestli chcete, ale já vám to neřeknu.“

Král se pousmál. „Neměl bys udělat vše, o co tě požádám? Vybavuji si, že tak nějak ti to velitelka řekla.“

„Dobře. Koupil jsem je za ohromné jmění, které mi zanechali rodiče. Kdysi bývali vládnoucím princem a princeznou v Antivě, než je neprávem sesadili, ale já se jednoho dne vrátím a získám svůj trůn zpět.“

Král Marik se srdečně zasmál a Duncana na chvíli napadlo, že král možná nakonec není až tak špatný společník. Pak se přes loď přehnal další ledový poryv větru, který Duncanovi rozdrkotal zuby, a z králova úsměvu se vytratil život. Za jeho očima se rozhostil stín a on se otočil, aby se znovu zasmušile rozhlížel po vodní hladině.

„To bych nedoporučoval,“ zamumlal.

Bylo těžké srovnávat Marika Spasitele – muže, který podle všech sám vyrval svou zemi Orlesiáncům a pak z ní vytvořil sílu, se kterou se muselo počítat – se smutným chlapíkem, co seděl naproti. Možná by se neměl zmiňovat o žádných trůnech. Možná jsou trůny špatné.

„Mé šance jsou teď dost mizerné, to vám povím,“ usmál se omluvně Duncan. „A Antiva je příšerné místo. Plné vrahů a… Antivanů. Tak to asi nechám plavat.“

Veslař se podíval přes rameno, hlasitě se nadechoval a vydechoval, zatímco vesloval, ale k jejich hovoru se nevyjádřil. Popravdě řečeno si Duncan nebyl jistý, jestli ten muž ví, že převáží krále Fereldenu. Všechno vyjednala Genevieve, která se už přes jezero přeplavila s Prvním čarodějem.

Král byl pár minut potichu, jen se díval na jezero. Když už si Duncan myslel, že by se měl vrátit ke svému třesení se v kožešině, muž se najednou obrátil a položil mu otázku: „Co jsou vlastně zplozenci zač?“

„Vy to nevíte?“

„Viděl jsem je,“ připustil, „a později mi o nich něco málo řekli, ale vy jste Šedí strážci. Váš řád se jimi zabývá po staletí. Musíte o nich vědět víc než kdokoliv jiný.“

Duncan se ušklíbl. „Jsou to nestvůry.“

„A?“

„A co? Možná to bude tím, že jsem Šedý strážce jen šest měsíců.“

„Takže? To je vše, co víš? Že jsou to nestvůry?“

Duncan se podrbal na zátylku, snažil se přemýšlet. V takové zimě to nebylo snadné. Ve Val Royeaux čas od času sněžilo, ale když k tomu došlo, všichni zůstali doma a obchodní čtvrť se uzavřela. Bylo těžké být kapsářem v podobných dnech. „No tak se na to podívejme. Předpokládám, že znáte magistry?“

„Vím, co o nich říká Zpěv světla. Říká, že tevinterští mágové se ve své nestoudnosti rozhodli otevřít portál na nebesa, aby se zmocnili Stvořitelova trůnu, ale místo toho ho pošpinili svými hříchy.“

Přikývl. „A postupně zkazili i sami sebe. První zplozenci. Je na tom příběhu něco špatně? To vám nestačí?“

Král se na něj zvědavě podíval. „Nevypadá to, já nevím… trochu přehnaně?“

„Nedovolte kněžím, aby vás někdy zaslechli tohle říkat!“ rozesmál se Duncan.

„Ale musí za tím být něco víc. Proč je jich tolik? Jak žijí?“

Duncan bezmocně rozhodil rukama. „Mluvíte se špatným Šedým strážcem. Já jen vím, že zplozenci tráví veškerý čas hledáním Starých bohů.“

„Jen to? Nic víc? Na večírcích u nich musí být pořádná nuda.“

„To určitě je. Oni vlastně vůbec nemyslí.“

Král Marik se na něj významně podíval. „Berou ale vězně.“

Pokrčil rameny, vyhýbal se jeho pohledu. „Očividně.“

Další hodinu proseděli v tichosti, Duncan sledoval Kinlochovu tvrz, jak se před nimi zvětšuje. Úzká věž vypadala, že roste přímo ze středu jezera, a on přemýšlel, jak ji tam mágové dokázali postavit. Použili magii, aby ji vyvolali přímo ze skály? Tahle věž vypadala elegantně, alespoň z dálky. Víc zblízka však byla zvětralá a špinavá, širší budova stojící na skále u její paty byla téměř celá pokrytá sněhem.

Jediným zvukem bylo tlumené hvízdání větru a rytmické šplouchání vesel. Propluli přímo pod něčím, co kdysi bylo dlouhým mostem, který vedl z pobřeží až k věži. Teď už to byl jen rozpadající se oblouk, jeden z nemnoha. Duncan usoudil, že skutečnost, že i po tolika staletích ještě zčásti stojí, je poklona schopnostem těch, co ho postavili. Nemohl si pomoci a musel si položit otázku, proč ho nepostavili znovu, aby už nebyly nutné tyhle dlouhé cesty s převozníkem. Možná už nevědí jak. Možná zapomněli, jak uprostřed jezera zbudovat obrovskou věž. Ta myšlenka ho víc než jen trochu pobavila.

„Už jste tam někdy byl?“ zeptal se krále.

„Jednou za války. Pak znovu na pohřbu posledního Prvního čaroděje, i když dovnitř jsme nešli. Jinak by Oltář navrhl, že by tam šel se mnou, jen pro jistotu.“

„Jen pro jistotu?“

„Jen aby měli jistotu, že se mágové uvnitř nenaučili kouzlo nebo dvě, která by neměli. Nestál bys o krále Fereldenu, kterému někdo ovládá myšlenky, že ne?“

Duncanovy oči se rozšířily ještě o trochu víc. „To oni dokáží?“

„Myslím, že důležitější je, že tomu věří Oltář.“

Duncan o krvavé magii slyšel. Tak magistři podrobili celý Thedas své vůli, využívali krev svých obětí, aby napájela jejich magii a otevřela portály na nebesa. Podle Oltáře byli zodpovědní za Nákazy.

Z toho je Andrasta obvinila, když je svrhla, prohlašovala, že magie by měla sloužit, ne vládnout. Ten radostný pokřik se rozšířil po celém Thedasu. Byl to důvod, proč věže jako ta, ke které mířili, stále existovaly. Na takových místech mohli mágy cvičit, a co bylo důležitější, i pozorně sledovat. Pokud by mágové krvavou magií dokázali ovládat něčí mysl, možná měli kněží ke své podezřívavosti dobrý důvod.

„Já jednou ve věži Kruhu byl,“ vysvětloval Duncan. „V té u Montsimmardu, ale ta se téhle vůbec nepodobala. Tam naverbovali Fionu.“

Král se na něj tázavě podíval. „Fionu? Tu elfku?“

Duncan znovu vzhlédl k věži, která se teď tyčila nad nimi a zakrývala většinu oblohy. Vpluli do jejího stínu a Duncan dokázal zahlédnout jeskyni, ke které mířili mezi špičatými skalisky. Pravděpodobně tam byly základy věže stejně jako přístaviště. Jestli ne, tak by nepochybně narazili na skaliska a utopili se.

„Dostal jsem je darem,“ řekl nakonec Duncan a prolomil tak mlčení.

Král vypadal upřímně překvapený. „Darem?“

„Mé dýky. Genevieve mi je dala.“

„To je pořádný dar.“

„Asi ano. Byla to omluva. Tedy alespoň si myslím, že to byla omluva.“

Teď to krále začalo opravdu zajímat. „Omluva? Tvá velitelka mi nepřipadá jako typ ženy, která se často omlouvá.“

„Také taková není,“ řekl prostě Duncan. Obrátil pozornost ke zčeřené vodě u boku lodi a král ho nechal být. Loďka pokojně proplula kolem rozeklané skály, která vystupovala z vody, kolem se pohupovaly slizké řasy a lepily se na ni. Na skále seděl špinavý racek a zvědavě je sledoval, hlavu nakloněnou do strany. Duncan ho ignoroval a bezútěšně se zachumlal do kožešiny, když se přes jezero přehnal další poryv ledového větru a pronikl mu až na kůži.

„Byla chyba vzít ho s námi,“ řekla Fiona Genevieve, když čekaly v docích pod věží. Mechem porostlé stěny jeskyně se tyčily vysoko nad jejich hlavami, koupaly se v oranžovém světle magických luceren. V Orlais osvětlovala podobná zařízení v nejbohatších částech císařství celé ulice. Kruhu mágů tam štědře platili, aby udržovali lucerny rozsvícené, a jednou za měsíc je brzy ráno pod bedlivým dohledem templářů obcházel houf studentů. Každou lucernu zkontrolovali, jestli kousek speciálně očarované křídy uvnitř neztratil svůj dweomer, a pokud ano, tak ho nahradili. Šlo o delikátní proces a elita císařství se dmula pýchou, že si mohla dovolit takovou výstřednost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Volání.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.