Mass Effect v nakladatelství

FANTOM Print

Zjevení

Vzestup

Odveta

Deception *

* Plánujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2011

Mass Effect: Odveta je fiktivní dílo. Jména, místa

a události jsou buď produktem autorovy

představivosti, nebo se používají k fiktivním účelům.

MASS EFFECT © 2010 EA International (Studio & Publishing)

Ltd. Mass Effect, Mass Effect logo, BioWare and BioWare

logo jsou registrované ochranné známky EA International

(Studio & Publishing) Ltd. Všechna práva vyhrazena.

This translation published by arrangement with Del Rey

Books, an imprint of The Random House Publishing

Group, a division of Random House, Inc.

Copyright © 2010 EA International (Studio & Publishing) Ltd .

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-123-5

ISBN 978-80-7398-517-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-518-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé ženě Jennifer.

Děkuji ti, že jsi tu pro mě vždy byla,

protože díky tobě jsem se mohl věnovat

svým snům…

a mohl s tebou některé sdílet.

PODĚKOVÁNÍ

Znovu bych chtěl vyjádřit svůj vděk celému týmu Mass Effect u Bioware za jejich tvrdou práci. Bez vaší neúnavné podpory a bezmezné obětavosti by Mass Effect nikdy neexistoval.

Také bych rád poděkoval všem fanouškům, kteří projevili takové nadšení nad tím, co jsme vytvořili. Bez jejich podpory by nic z toho nebylo možné.

PROLOG

Záhadný seděl ve svém křesle a díval se z vyhlídkového okna, které tvořilo celou vnější stěnu jeho vnitřní svatyně.

Bezejmenná vesmírná stanice, kterou využíval jako základnu, obíhala na orbitě kolem rudého obra třídy M. Polokoule okraje planoucího slunce vyplňovala celou spodní polovinu vyhlídkového okna, jeho záře dominovala celému obrazu, ale ani ona nedokázala zcela zakrýt pole hvězd za sluncem.

Hvězda se nacházela v posledním stádiu šest miliard dlouhého životního cyklu. Své bytí završí ve velkolepém finále, když se zhroutí sama do sebe a vytvoří černou díru, která pohltí celý systém. Planety a měsíce, jež zplodila v době narození, budou pohlceny nemilosrdným gravitačním tahem temného zejícího chřtánu, který tu zůstane po její smrti.

Ta scéna shrnovala vše, co si Záhadný myslel o galaxii – byla nádherná, vznešená a smrtící. Život mohl vzniknout na těch nejnepravděpodobnějších místech v nejpřekvapivějších formách, jen aby byl smeten v jediném mrknutí kosmického oka.

On však nedovolí, aby stejný osud potkal i lidstvo.

„Vyhlídkové okno vypnout,“ řekl a stěna zmatněla, zanechala ho samotného ve velké, slabě osvícené místnosti.

„Rozsvítit,“ rozkázal a ze stropu se vyřinula záře.

Otočil křeslo, aby k oknu seděl zády, a přelétl pohledem holografickou plošinu ve středu místnosti, přes kterou přijímal přicházející hovory. Když se aktivovala, vytvořila trojrozměrné zobrazení kohokoliv, kdo mu volal, téměř to vypadalo, jako by se nacházel ve stejné místnosti.

Oni ho samozřejmě viděli také, proto byla holografická plošina umístěna tak, aby přes křeslo nabízela pohled na vyhlídkové okno. Když bylo okno aktivní, astronomický div, kolem kterého stanice obíhala, se zobrazoval za ním, rámoval ho a posiloval jeho image, jež si celá léta budoval.

Potřeboval se napít. Nestál však o syntetické, mimozemšťany produkované patoky, které barmani po celé galaxii nalévali nic netušícím lidem. Chtěl něco opravdového, něco ryzího.

„Bourbon,“ řekl nahlas Záhadný. „Čistý.“

O pár vteřin později se otevřely dveře ve vzdálenější stěně místnosti, ve kterých se objevila jedna z jeho asistentek – vysoká svůdná brunetka – v jedné ruce prázdnou sklenici a ve druhé láhev. Podpatky hlasitě klapaly, když přešla po mramorové podlaze, její dlouhé nohy si i navzdory těsné krátké sukni rychle poradily se vzdáleností mezi ní a Záhadným.

Neusmála se ani nepromluvila, když mu podala sklenici, vystupovala přísně profesionálně. Pak před ním podržela láhev, aby si ji mohl prohlédnout.

Jim Beam Black, prohlašovala etiketa, destilováno k dokonalosti v Kentucky.

„Tři prsty,“ řekl jí Záhadný místo slov uznání.

Asistentka naplnila sklenici jen kousek nad polovinu, pak trpělivě čekala.

Jako vždy ho první ochutnání zavedlo do jednodušších časů jeho mládí. Tehdy býval obyčejný muž, typický představitel pozemské vyšší třídy – bohatý, spokojený a naivní.

Vychutnával si tu chuť a pocítil trochu stesku po ztracených idylických dnech – než založil Cerberus; než se stal Záhadným, samozvaným ochráncem lidstva; než ho Aliance a její mimozemští spojenci z Rady na Citadele označili spolu s následovníky za teroristy.

Před Smrťáky.

Ze všech nepřátel ve známé galaxii i mimo ni, ze všech nebezpečí, která by jednoho dne mohla vyhladit lidstvo, se nic nemohlo vyrovnat hrozbě, jež číhala v prázdnotě temnoty za okrajem galaxie. Obrovské vnímající vesmírné lodě, Smrťáci, byly nemilosrdné stroje, které zcela postrádaly soucit a emoce. Desetitisíce let – možná i déle – sledovali Smrťáci vývoj a pokroky mimozemšťanů i lidské civilizace, čekali na správnou chvíli, kdy přijdou a vymýtí veškerý organický život v galaxii.

A přesto navzdory apokalyptické hrozbě, již představovali, většina lidí o Smrťácích nic nevěděla. Rada zapečetila veškeré oficiální zprávy o útoku Smrťáka na vesmírnou stanici Citadela. Ukryli všechny důkazy a popírali pravdu, aby zabránili všeobecné panice v galaxii. A Aliance, poslušný pejsek svých nových mimozemských pánů, se jim samozřejmě bez protestů podřídila.

Lež nabyla takových rozměrů, že dokonce i ti, co se podíleli na pohřbívání důkazů, sami sebe přesvědčili, že Smrťáci nejsou nic víc než pouhý mýtus. Pokračovali v poklidném životě, byli příliš slabí a příliš hloupí, aby uznali, jaký příšerný osud je čeká.

Ale Záhadný zasvětil život poslání, jehož součástí bylo čelit nepříjemným pravdám.

Když se Aliance obrátila zády k mizejícím koloniímve Vnějších systémech, byl to Cerberus, kdo zvedl zahozenou vlajku. Dokonce se jim podařilo naverbovat velitele Sheparda – největšího hrdinu Aliance – aby s řešením záhady pomohl. A to, co Shepard objevil, Záhadným otřáslo až do morku kostí.

Záhadný propustil asistentku nepatrným pokynutím hlavy, ta se otočila a ponechala ho o samotě s jeho myšlenkami.

Záhadný ještě jednou usrkl z drinku, než ho postavil na opěrku křesla. Sáhl do náprsní kapsy na míru ušitého saka a vytáhl dlouhé úzké pouzdro ze stříbra.

S lehkostí nabytou roky praxe odklopil jeho víčko, vytáhl cigaretu a jediným plynulým pohybem pouzdro znovu zavřel. Pouzdro zmizelo zpátky v náprsní kapse, v dlani ho nahradil těžký černý zapalovač. Rychlé trhnutí palcem, krátké bafnutí na konci cigarety a zapalovač se také vytratil.

Záhadný dlouze, pomalu potáhl z cigarety a naplnil své plíce nikotinem. Tabák byl součástí pozemské kultury po staletí, akt kouření se stal běžným rituálem téměř v každém vyspělém státě na Zemi. Nebyl žádný zázrak, že tento rozšířený zvyk následoval lidstvo i do vesmíru. Různé druhy tabáku se staly populárním exportním artiklem směřujícím do mnoha kolonií, ať už lidských nebo mimozemských.

Byli tu tací, co měli tu drzost prohlašovat, že některé salariány geneticky vyšlechtěné odrůdy tabáku jsou lepší než cokoliv, co pěstují lidé. Záhadný však preferoval stejný tabák jako svou whisky – domácí. Tato cigareta byla vyrobena z tabáku, který se pěstoval na rozsáhlých plantážích v jihoamerickém vnitrozemí, na jednom z mála míst, kde se na Zemi stále dalo úspěšně provozovat zemědělství.

Tradiční zdravotní rizika spojená s kouřením ve dvaadvacátém století nepředstavovala žádný problém, pokroky na poli chemie a medicíny už nemoci jako rozedma plic nebo rakovina vymýtily. Přesto zůstávali tací, kteří k tomuto prostému aktu chovali hluboce zakořeněnou zášť. Prastará legislativa z první poloviny jednadvacátého století, která užívání tabáku zakazovala, stále přetrvávala uvnitř hranic několika pozemských států. Mnoho lidí vnímalo cigarety jako prohřešek proti morálce – symbol bezcitných a vykořisťovatelských korporací, které zavinily miliony úmrtí, jen aby si udržely tučné zisky.

Pro Záhadného však kouření představovalo něco zcela odlišného. Chuť převalující se přes jazyk dolů do hrdla, šimrání kouře v plicích a teplý nával nikotinu šířícího se jeho systémem mu přinášely uspokojení spojené s důvěrně známou rutinou a ukojením jeho potřeb – dva základní elementy lidské povahy. Kouření byl rituál, který by se měl oslavovat… zvláště nyní, když byla existence lidstva v sázce.

Kuřte, dokud můžete, pomyslel si, vybavil se mu prastarý citát z dávno zapomenutého zdroje, protože nikdo z nás zítřek neuvidí.

Záhadný několikrát potáhl z cigarety, než ji odložil do popelníku zabudovaného do opěrky křesla, pak usrkl bourbonu.

Přestože měl dosti pochmurné vyhlídky, nepoddával se melancholické náladě. Byl mužem, který problémům čelí s hlavou vztyčenou, a s tímhle to nebude jiné.

Velitel Shepard zjistil, že kolonisté byli uneseni Kolektory, samotářským mimozemským druhem, který bez otázek plnil vůli Smrťáků. Přestože byli lapeni v temném vesmíru, ohromné vesmírné lodě nějak dokázaly převzít mysl svých nešťastných služebníků i na vzdálenost milionů světelných let.

Kolektoři z rozkazu mechanických pánů shromažďovali lidi a odvlékali je do svého domova v galaktickém centru. Tam unesené čekal hrozivý osud – byli změněni a zredukováni na organické bahno jako součást hrozivého experimentu, jehož cílem bylo vytvoření nového Smrťáka.

Shepard – s pomocí Cerberu – zničil základnu Kolektorů. Záhadný si však uvědomoval, že to Smrťáci tak snadno nevzdají. Lidstvo toho o neúnavném a nemilosrdném nepříteli muselo zjistit víc, aby se mohlo připravit na jeho nevyhnutelný návrat. Musí prostudovat jeho silné a slabé stránky, odhalit a využít slabiny.

Cerberus ze zbytků základny Kolektorů zachránil klíčové kusy jejich technologie. Už začali budovat tajnou laboratoř, kde s podivnou mimozemskou technologií provedou první sérii pečlivě kontrolovaných testů. Nakonec však zůstane jediný způsob, jak získat vědomosti, které hledali – budou muset pokračovat v pokusech Kolektorů na živých lidských bytostech.

Záhadný si plně uvědomoval strašlivost svého plánu. Ale etika a morálka budou muset stranou, když půjde o přežití druhu. Místo milionů unesených bude zvoleno několik pečlivě vybraných jedinců. Hrstka obětí bude trpět, aby ochránila a zachovala celou lidskou rasu.

Plán zopakovat experimenty Kolektorů proběhne v tajnosti, bez Shepardova vědomí a případných zásahů. Spojenectví mezi Cerberem a nejslavnějším hrdinou lidstva bylo přinejmenším nesnadné, ani jedna strana té druhé zcela nevěřila. Bylo možné, že v budoucnu znovu spojí síly, ale právě teď se Záhadný raději spolehne na vlastní špičkové agenty.

Tiché zazvonění nad hlavou ho upozornilo na příchozí hovor od jednoho z operativců.

„Výhledové okno zapnout,“ řekl, zpříma se v křesle posadil a soustředil se na holografickou plošinu.

Světla se automaticky ztlumila, když zeď za křeslem zprůhledněla. Umírající slunce za zády Záhadného zaplavilo místnost oranžovým světlem.

„Přijmout hovor,“ zabručel Záhadný a nad holoplošinou se zformoval obraz Kai Lenga.

Jako většina lidí byl dítětem opravdu globální společnosti. Čínské dědictví v jeho tmavých vlasech a očích jasně převládalo, ale ve tvaru čelisti a nosu nacházel jemné náznaky poukazující na slovanské předky.

„Našli jsme ho,“ ohlásil Kai Leng.

Záhadný se nemusel ptát, o kom mluví. Kai Leng, hlavní zabiják Cerberu, strávil poslední tři roky na misi, jejímž cílem bylo vystopování jediného cíle.

„Kde?“ chtěl vědět Záhadný.

„Omega.“

Provazce svalů na Kai Lengově krku se krátce napjaly, když to jméno vyslovil – byla to zcela mimovolná, ale pochopitelná reakce. Vesmírná stanice reprezentovala vše, čím Cerberus na mimozemské kultuře pohrdal – byla bezprávná, divoká a brutální. Ten instinktivní pohyb přinutil Kai Lenga pootočit hlavu a krátce vystavit na odiv tetování vzadu na krku, hada zakusujícího se do vlastního ocasu.

Ouroboros byl často používán jako symbol věčnosti, ale Záhadný znal i jeho temnější význam – úplné zničení. Což svým způsobem vedlo k věčnosti také.

Cerberus Kai Lenga objevil před deseti lety a vysvobodil ho ze zajateckého tábora Aliance. Než ho naverbovali, Záhadný si pečlivě prověřil jeho minulost – mariňák s výcvikem speciálních jednotek N7 byl zatčen, poté co na vycházce na Citadele v hospodské rvačce zabil krogana.

Aliance se k bývalému poručíkovi zachovala tvrdě, udělala z něj exemplární případ. Byl zbaven hodnosti a odsouzen k dvaceti letům ve vojenském vězení. Ke krutosti rozsudku nepochybně přispěl i Kai Lengův dlouhý seznam zdokumentovaných sporů a násilného vystupování proti mimozemšťanům. Pro Záhadného však protimimozemské postoje představovaly důkaz o jeho charakteru. To z něj spolu s tím, že ozbrojený jen standardním služebním nožem dokázal zabít krogana, učinilo dokonalého rekruta.

V následujících deseti letech, poté co Cerberus zinscenoval jeho útěk z vězení, se Kai Leng stal jedním z nejlepších specialistů Cerberu na krvavou práci. Chápal nezbytnost diskrétnosti, dokázal naplánovat a realizovat komplexní a delikátní operace.

Když oznámil nalezení cíle, měl Záhadný v první chvíli chuť nařídit jeho popravu, ale pak dostal nápad. Stále potřeboval subjekty pro chystané experimenty, tak proč nezabít dvě mouchy jednou ranou?

„Přiveďte ho,“ rozhodl Záhadný. „Živého. A ujistěte se, že po sobě pořádně zametete stopy.“

„Jinak to ani neumím,“ odvětil Kai Leng.

„Vypnout,“ zamumlal spokojeně Záhadný a zabijákův holografický obraz zablikal a zmizel.

Opřel se v křesle a zakroužil obsahem sklenky, než ji vyprázdnil jedním dlouhým, požitkářským douškem.

Na tohle čekám už hodně dlouho, Graysone, pomyslel si, jeho nálada byla znatelně veselejší než před pár minutami. Ale postarám se, aby mi čekání stálo za to.

1.

Paul Grayson si byl vědom toho, že ho Záhadný stále hledá. Uplynuly téměř tři roky od chvíle, kdy kvůli záchraně dcery zradil Cerberus, ale i kdyby uplynulo třicet let, věděl, že oni štvanici nevzdají.

Samozřejmě si změnil jméno – Paul Grayson zmizel, zrodil se Paul Johnson. Ale vytvoření nové identity byla jen první obranná linie, která nevydrží, až jednou některý z agentů Záhadného narazí na jeho osobní složku. A agenti byli všude.

Již ve svých počátcích Cerberus rozesel operativce po všech vrstvách alianční vlády. Na území Rady téměř nebylo místo, kam by mohl utéct, aby ho tam časem nevystopovali. Proto uprchl na Omegu.

Záhadný se nikdy nepokusil vytvořit operační základnu na obrovské vesmírné stanici, která de facto sloužila jako hlavní město Vnějších systémů. Cerberus byl vyhlášený radikální prolidskou politikou, což jeho agenty činilo mimořádně neoblíbenými mezi různými mimozemskými generály, vůdci gangů a tyrany, kteří Omegu ovládali. I kdyby pojali podezření, že se tu Grayson skrývá, nebude pro ně snadné ho dostat.

Grayson v tom viděl jistou ironii, že dovednosti, které si ve službách Cerberu osvojil – špionáž a nájemné vraždy – se natolik osvědčily při vytváření jeho nového života coby žoldáka na stanici Omega. Cvičili ho zabíjet mimozemšťany a teď pro jednu mimozemšťanku pracoval.

„Marníme čas,“ zabručel Sanak a odložil odstřelovací pušku stranou. Zavrtěl se v bojovém obleku, jak se snažil najít pohodlnější pozici, zatímco se s Graysonem skrýval za naskládanými bednami.

Grayson dál držel zbraň namířenou na loď na druhé straně přístaviště. Všiml si, jak velký pozor si jeho batariánský parťák dával, aby se ho při přesunu náhodou nedotkl.

„Čekáme na hlášení od Liselle,“ řekl.

Batarián k němu otočil hlavu a upřel na vedle přikrčeného muže všechny čtyři oči. Zamrkal horním párem, ale ty dole zůstaly nehybné jako pár kamenů.

„Ty pořád jen čekáš, člověče,“ zavrčel Sanak. „To je známka slabosti.“

„Je to známka inteligence,“ odsekl Grayson. „A proto mám velení já.“

Sanak znal jen jeden způsob, jak řešit problémy – po hlavě se do nich vrhnout. To spolupráci s ním dost ztěžovalo. Jeho všeobecný odpor k lidem – a Graysonova hluboce zakořeněná nedůvěra v batariány – tomu příliš nepomáhal.

Oba druhy měly problematickou minulost. Když lidstvo vtrhlo na galaktickou scénu, začalo rychle expandovat a vytlačovat batariány ze Skyllianského okraje. Batariáni odpověděli násilím a vyvolali mezi oběma národy válku – válku, již batariáni prohráli. Nyní byli na civilizovaných světech na území Rady za vyvrhele a párie – narazili jste tu na ně zřídka a pohlíželo se na ně s podezřívavostí a nedůvěrou.

V ulicích Omegy však jako by stáli na každém rohu. Po opuštění Cerberu na sobě Grayson tvrdě pracoval, aby překonal xenofobii, již v něm Záhadný podporoval. Ale staré zvyky umírají pomalu a on se do objetí s „čtyřokou hrozbou“ dvakrát nehrnul.

Naštěstí se on a Sanak nemuseli mít v lásce, aby mohli spolupracovat. Aria jim to při několika příležitostech důrazně vysvětlila.

„Celkem sedm cílů,“ zašeptal mu ve sluchátku Lisellin jemný hlas. „Všichni muži na svých místech a čekáme na rozkazy.“

Grayson ucítil důvěrně známý nával adrenalinu ve svém těle, které se chystalo zabíjet. Všiml si, že Sanak vedle něj zamířil zbraň na loď, napodobil Graysonův postoj.

„Jdeme,“ zašeptal Grayson a to jediné slovo spustilo palbu na druhé straně skladiště, když se Liselle a její lidé pustili do akce.

O vteřinu později jim do výhledu zpoza lodi vběhli čtyři turiané. Ke Graysonovi a Sanakovi byli otočení zády, jejich pozornost a zbraně se upíraly k Lisellině léčce.

Grayson vydechl vzduch z plic v dlouhém, pomalém výdechu, když zmáčkl spoušť. Jeden z turianů padl k zemi, kinetické štíty jeho obleku byly příliš vyčerpané Lisellinou divokou palbou, aby dokázaly zastavit dávku od odstřelovače, která ho zasáhla do týla kostnaté hlavy.

Chvíli na to se složili další, pozornost od Sanaka v podobě dvou dokonalých zásahů.

Nemusím toho bastarda mít rád, pomyslel si Grayson, když se zaměřil na posledního nepřítele, ale práci odvést umí.

Poslední turian měl jen tolik času, aby udělal dva kroky k úkrytu za nedalekými bednami, než ho Grayson zasáhl mezi lopatky.

Na pár vteřin se rozhostilo naprosté ticho, pak Grayson promluvil do svého mikrofonu. „Čtyři cíle na naší straně neutralizovány.“

„A u nás tři další,“ odpověděla Liselle. „To jsou všichni.“

„Jdeme,“ řekl Grayson Sanakovi, vyskočil z úkrytu za bednami a rozběhl se k padlým mimozemšťanům.

Turiané patřili ke gangu Spárů a skladiště zbudovali hluboko v jejich teritoriu. Vzhledem k noční době a odlehlosti místa bylo nepravděpodobné, že by někdo zaslechl výstřely. Ale ta možnost tady byla vždycky, a čím déle tu zůstanou, tím větší bude pravděpodobnost, že se budou muset vypořádat s posilami.

Když se Sanakem dorazili k mrtvolám, Liselle a dva batariáni, kteří tvořili zbytek jejich týmu, už probírali kapsy obětí.

„Zatím pět kilo,“ informovala Graysona asarijka s modrou pletí, ukázala mu několik plastikových sáčků nacpaných jemným růžovým práškem. „Čistota tak devadesát, možná pětadevadesát procent.“

Grayson z osobní zkušenosti věděl, že stačí malá špetka rafinovaného rudopísku, aby se člověk dostal do nálady. S pěti kily by se mohl celý obytný komplex vznášet až do konce roku. Zásilka takové velikosti by na území Rady hodila šesticifernou sumu, a právě proto jim Aria tenhle útok přikázala.

Na Omeze neexistovaly žádné psané zákony nebo policejní jednotky. Pořádek zajišťovaly jen gangy, které stanici ovládaly. Ale přestože tu nebyly zákony, existovala pravidla. Pravidlo číslo jedna – nenaserte Ariu T’Loakovou.

„Tenhle má dvě kila,“ oznámil Sanak, když zpod vesty mrtvoly, již prohledával, vytáhl další pevně zabalenou cihlu.

„Tenhle to schytal v křížové palbě,“ ozval se jiný batarián a zvedl sáček, aby Grayson mohl vidět zrnka písku, která po straně proudila z drobných děr.

„Zabal to!“ vyštěkl podrážděně Grayson a rychle o krok ustoupil.

Rudopísek na batariány nebo asarijky nepůsobil, ale jedno pořádné nadechnutí a bude sjetý po zbytek noci.

„Aria to chce všechno,“ připomenul jim. „Celou zásilku. Poslala zprávu.“

Aria, známá jako Královna pirátů, byla posledních dvě stě let de facto vládkyní Omegy. Všechny ostatní gangy jí v různých podobách odváděly poplatky za privilegium obchodovat na stanici. Ti, co se Ariu pokusili odstřihnout – řekněme odmítnutím jejího podílu na pašování rudopísku – brzy pocítili následky.

„To je všechno,“ prohlásila Liselle, jakmile prohlédla poslední tělo, a vstala.

I když se jeho mysl soustředila na misi, Grayson si nemohl pomoci a znovu ho zasáhla éterická krása té ženy. Asarijky byly podle lidských standardů krásné všechny – jednopohlavní druh se velmi podobal lidským ženám, přestože měly typicky modrou pigmentaci pokožky. Místo vlasů měly pevné, hladké záhyby kůže, které jim pokrývaly lebku, ale to jim pramálo ubíralo na sexuální přitažlivosti.

Liselle byla považována za mimořádně atraktivní dokonce i mezi svými družkami a její přiléhavý bojový oblek zdůrazňoval každou křivku. Část Graysonovy mysli, ve které stále zůstávala zakotvena Cerberem vypěstovaná nedůvěra k mimozemšťanům, si nemohla pomoci a musela přemýšlet, jestli na něj tak působí jen její fyzický zevnějšek, nebo zda je za tím ještě něco víc.

Kromě toho, že byl její druh známý biotickými schopnostmi, měly asarijky křehké, ale i tak silné empatické – téměř telepatické – schopnosti. Někteří věřili, že tento talent využívají k ovlivňování vnímání ostatních, aby se činily atraktivnějšími, než ve skutečnosti jsou. Pokud to byl tenhle případ, Liselle byla v tomto umění výjimečně nadaná.

„Zajistěte písek a vypadneme odsud,“ rozkázal Grayson a přitáhl mysl zpátky k probíhající misi. „Držte se u sebe a oči na stopkách. Pamatujte – stále se nacházíme na nepřátelském území.“

Liselle, Sanak a zbývající batariáni se řídili jeho pokyny, nacpali balíčky do svého vybavení a seřadili se za ním.

S Graysonem v čele a Sanakem hlídajícím záda opustila malá jednotka skladiště a vyšla do stinných ulic distriktu Spárů. Pohybovali se rychle, procházeli pokrouceným labyrintem ulic a zadních uliček, nemohli se dočkat, až dorazí na spřátelené – nebo alespoň neutrální – území.

Bylo pozdě, někdy kolem poloviny staničního nočního cyklu. V ulicích se pohybovala jen hrstka lidí. Většinou civilisté, obyčejní muži a ženy patřící k různým druhům, kteří – ať už byly jejich důvody jakékoliv – žili nebo pracovali ve Spáry kontrolovaném sousedství. Žoldáci se nedali přehlédnout a civilisti při pohledu na ozbrojenou jednotku uhnuli stranou nebo vklouzli do tmy průchodů, nijak netoužili po případné konfrontaci.

Grayson je zaznamenal a pustil z hlavy po jediném pohledu. Vyhlížel patroly Spárů. Každá reakce na přepadení skladiště bude nahodilá a zmatená – Spáry nečekaly, že na ně Aria zaútočí i tady, přímo uprostřed jejich soukromého písečku. Ale turianský gang patřil k několika skupinám, které do ulic ve svém teritoriu pravidelně vysílaly ozbrojené hlídky, aby lidem ukázaly, kdo je tady pánem. Grayson nepochyboval, že kdyby patrola narazila na skupinu ozbrojenou a vybavenou jako ta jeho, turiané by z principu okamžitě zahájili palbu.

Nakonec měli štěstí. Bez potíží prošli územím Spárů do jednoho z centrálních distriktů Omegy. Grayson jen pro jistotu držel formaci ještě několik bloků, vyhlížel případné pronásledovatele.

V ostražitosti polevil až poté, co mu Liselle položila ruku na rameno a řekla: „Myslím, že jsme čistí.“

„Aria na nás čeká v Afterlife,“ připomenul jim významně Sanak.

Grayson samozřejmě věděl, kde jejich šéfka je. A to byl problém – věděl to úplně každý.

Afterlife byl společenským epicentrem Omegy, klubem, kde se bohatí a mocní mísili s obyčejnými obyvateli stanice, a všichni se tam pokoušeli uspokojit své potřeby a požitkářství. Zákazníci tam hledali hudbu, sex, drogy a někdy i násilí a jen pár jich odešlo, aniž by alespoň něco z toho nenalezlo.

Aria T’Loaková byla nedílnou součástí klubu, pulzujícímu chaotickému davu ze své soukromé lóže předsedala skoro každou noc. Její přítomnost částečně činila klub tím, čím byl – Afterlife byl symbolem Omegy stejně jako samotná Aria.

„Nemůžeme do klubu napochodovat s nákladem dvaceti liber rudopísku,“ řekl mu Grayson. „Musíme ho nejdřív schovat na bezpečném místě.“

Nebylo příliš pravděpodobné, že by Spáry dokázaly tak rychle zorganizovat odvetný útok, a i kdyby ano, pochyboval, že by měly koule napadnout Ariu v jejím vlastním klubu. Ale nebyly to jen Spáry, koho se obával.

Bezpečnost držela všechny v klubu na uzdě, ale v okolních ulicích a uličkách byla střelba, útoky noži a další projevy násilí zcela běžné. Narkomani bez dávky nebo pouliční rváči příliš hloupí, aby mysleli na dlouhodobé následky svých činů, by s napadením Graysonovy skupiny neváhali, kdyby si mysleli, že se jim to vyplatí. Popravdě to bylo malé riziko, ale Grayson se snažil rizika minimalizovat při každé příležitosti.

„Schováme písek u mě,“ prohlásil. „Pak podáme hlášení Arie a vyzvednutí připravíme na zítra.“

Sanak nesouhlasně zkřivil rty, nic však neřekl. Liselle na druhou stranu souhlasně přikývla.

„Veď nás, Paule,“ zacukrovala. „Čím dřív to schováme, tím dřív si budeme moct zatancovat.“

Cesta ke Graysonovu bytu jim zabrala asi patnáct minut. Několikrát si ověřil, jestli je někdo nesleduje, a pokaždé, když to udělal, si všiml Sanaka, jak obrací všechny čtyři oči v sloup.

To proto mi Aria dala velení, pomyslel si. Dávám pozor i na detaily.

To byla jen jedna z mnoha cenných lekcí, které si osvojil u Záhadného.

Jeho byt se nacházel v jedné z nejbezpečnějších a nejdražších oblastí Omegy. Strážní u vchodu – pár po zuby ozbrojených turianů – ho poznali a ustoupili stranou, aby mohl se svou jednotkou projít.

Když došli k budově, namačkal přístupový kód k hlavním dveřím, instinktivně při tom klávesnici zakryl před Sanakem a ostatními batariány. Pozice jeho těla poskytovala Liselle nerušený výhled, ale asarijce dal přístupový kód už před několika měsíci.

Dveře se otevřely a odhalily malou chodbu vedoucí ke schodišti a jedinému výtahu.

„Třetí patro,“ řekl Grayson. „Jdeme po schodech. Výtah je trochu pomalý.“

Šel vpředu a Liselle, Sanak a ostatní batariáni ho po jednom následovali. Na vrcholu schodiště byla další chodba s dveřmi na konci. Na každém z pěti podlaží se nacházely jen dva byty, což byla jedna z věcí, jež se Graysonovi na této budově líbily nejvíc – jen hrstka sousedů, kteří respektovali soukromí ostatních.

Šel ke dveřím a přitiskl ruku na displej uprostřed. Ucítil slabé teplo, jak biometrický snímač zkontroloval jeho dlaň, pak se ozvalo tiché cvaknutí a dveře se otevřely.

Kvalitním nábytkem vybavený byt za nimi nebyl velký, ale Grayson moc prostoru nepotřeboval. Malá vstupní chodba, kde si návštěvy mohly zout boty a odložit kabáty, vedla do obývacího pokoje s pohovkou a videoobrazovkou. Z malého okna šlo shlédnout na ulici dole. Za obývacím pokojem poloviční stěna oddělovala jednoduchou funkční kuchyni. Za kuchyní vedla další chodba do koupelny a ložnice. Koupelna byla malá, ale ložnice nabízela dost prostoru, aby se tam vešla nejen Graysonova postel, ale i křeslo, stůl a terminál, který používal, když se chtěl připojit k extranetu.

„Prostě ty balíky položte za vstupní dveře,“ nařídil jim Grayson, nijak netoužil po tom, aby se mu po domově potulovali batariáni. „Já pak vymyslím, kam je schovat.“

„O co tady jde, člověče?“ zamračil se Sanak. „To nám nevěříš?“

Grayson se s odpovědí neobtěžoval.

„Aria čeká na hlášení,“ řekl. „Co kdybys ji se svými kamarády šel informovat o tom, co se stalo?“

Liselle čekala, dokud batariáni nezmizí, pak k němu přistoupila a objala ho rukama kolem krku, přitiskla se k němu. Cítil, jak z ní sálá teplo, a z jemného parfému, který zavanul z jejího krku, se mu zatočila hlava.

„Ty do klubu nepůjdeš?“ zašeptala mu zklamaně do ucha.

Grayson si dokázal živě představit, jak při tom smyslně našpulila rty, a cítil, jak se mu krev z krku hrne do tváří. S Liselle si vždy připadal jako starý proutník, přestože byla nejméně o půl století starší než on.

U asarijek je to jiné, připomenula se puritánská část jeho mysli. Vyzrávají pomaleji. Je to stále naivní holčička a ty jsi stárnoucí patron na hranici středního věku. Pravděpodobně toho má víc společného s tvou dcerou než s tebou.

„Budu tam,“ slíbil Grayson a věnoval jí rychlý polibek, přestože při tom rozplétal její ruce a něžně ji odstrkoval stranou. „Jen před tím musím vyřídit pár věcí.“

Otočila se od něj, jako obvykle mu při tom přejela prsty po celé délce paže.

„Ať ti to netrvá dlouho,“ zavolala přes rameno, když zamířila ke dveřím. „Jestli se začnu nudit, možná mě pak najdeš, jak tancuju s kroganem.“

Když se za ní zavřely dveře, dlouze a pomalu se nadechl, aby si vyčistil hlavu. Slábnoucí vůně parfému mu naplnila nos, ale bez Liselle, která by se k němu tiskla, už neměla tak silný účinek.

Zpátky do práce, milovníku.

Musel najít místo, kam schová rudopísek. Nebylo příliš pravděpodobné, že by se mu do bytu někdo vloupal, ale i tak nebyl důvod nechávat ho na očích.

Nejdřív si však musel zavolat.

2.

Kahlee Sandersová zlehka zaklepala na dveře Nickova pokoje.

„Vstupte,“ ozvalo se z druhé strany, jeho mladistvý hlas zdůraznil druhou slabiku.

Přejela rukou po přístupovém panelu a dveře se rychle otevřely a odhalily Nicka a Yanda, jednoho z nejnovějších studentů na Grissomově akademii, jak vedle sebe sedí u stolu v rohu místnosti.

„Už je po večerce,“ řekla Kahlee. „Yando měl být ve svém pokoji už před třiceti minutami.“

„Učili jsme se,“ namítl Nick a ukázal na dotekový interface projektovaný nad terminálem na stole.

Kahlee se podívala na úlohy plovoucí před ní a pak na oba chlapce. Nick jí pohled oplatil, jeho výraz byla ztělesněná nevinnost.

Nick nedávno překročil patnáctku. Na svůj věk byl stále malý, vypadal nejméně o jeden dva roky mladší. Vlasy po ramena měl černé a jemné, zakroucená ofina, co mu padala do čela, jeho mladistvé vzezření ještě podtrhovala. Ale ona věděla, že je na svůj věk velmi vyzrálý – pokud se jí tu někdo dokázal podívat přímo do očí a lhát, aniž by to na sobě dal znát, byl to Nick.

Yando však byl úplně jiný případ. Bylo mu jedenáct a zesilovače mu chirurgicky implantovali teprve před pár měsíci. Všechno mu ještě připadalo nové, zvláštní. Instruktoři projektu Vzestup ho stále naplňovali úctou, byly to vysoké autoritativní postavy tyčící se nad neznámým světem.

„Yando,“ řekla, mluvila tichým, ale pevným hlasem, „co jste dělali doopravdy?“

Mladší chlapec se podíval z Kahlee na Nicka a pak zpátky na Kahlee, oči v tmavé tváři měl široké a bílé.

„Hráli jsme Dobyvatele,“ přiznal s unaveným povzdechnutím Nick a vysvobodil tak mladšího společníka z nepříjemné situace. „Ale jen asi deset minut. A před tím jsme se nejméně dvě hodiny učili!“

„Znáš pravidla, Nicku,“ řekla. „Žádný extranet po večerce.“

„Bylo to jen deset minut!“

„Můžu zkontrolovat záznamy,“ připomenula mu. „Ověřit si, že říkáš pravdu.“

„Ale já říkám pravdu!“ ohradil se vzdorně, než tišeji dodal: „No, možná to bylo víc než dvacet minut.“

„Jsem v průšvihu?“ zeptal se Yando, dolní ret se mu lehce chvěl.

Kahlee zavrtěla hlavou. „Ne. Ty v průšvihu nejsi. Ale je čas jít do postele, jasné?“

Mladší chlapec přikývl a ona ho vzala za ruku a odvedla ke dveřím. Pak se otočila k Nickovi.

„O tomhle si promluvíme později, až ti přijdu zkontrolovat implantáty.“

„Jo, jasně,“ zabručel, z hlasu mu odkapával teenagerovský sarkasmus. „Nepřežil bych, kdyby mi celý týden nikdo nevrazil jehlu do krku.“

Kahlee odvedl Yanda do jeho pokoje a strčila ho dovnitř, ale celou dobu myslela na Nicka.

Nebyla si jistá, jestli by ho měla potrestat. První dva roky na Grissomově akademii byl Nick holé neštěstí. Protože měl neustále před spolužáky v biotickém projektu Vzestup náskok, byl arogantní, sobecký a měl sklony vytahovat se na ostatní děti. Poslední rok se však něco stalo. Nick se z problémového dítěte změnil v ukázkového studenta, v dokonalý příklad všeho, čeho se projekt Vzestup snažil dosáhnout.

Mezi lidmi byla biotika – schopnost některých jedinců ovlivňovat fyzický svět svou myslí pomocí malých výbojů temné energie – všeobecně známým, i když stále nepochopeným fenoménem.

Mnoho lidí se chybně domnívalo, že biotici jsou mutanti požehnaní nadlidskými telekinetickými schopnostmi. Vyprávěly se městské legendy o bioticích, co se vymkli kontrole a myšlenkou převraceli auta, nebo kteří využívali své schopnosti k vyvolávání zemětřesení, čímž rozpoutali peklo, jež srovnalo se zemí celé městské bloky.

Pravda byla mnohem méně hrozivá. Například na rozdíl od toho, co se ukazovalo v populárních akčních pořadech, vygenerování biotického pole vyžadovalo čas a soustředění, nešlo o něco, co by se stalo okamžitě. A bez chirurgicky implantovaných zesilovačů zapojených do jejich mozků a nervového systému by většina biotiků stěží převrhla šálek kávy.

Se zesilovači a roky intenzivního tréninku se mohli talentovaní jedinci naučit generovat dostatečné silné pole temné energie, aby zvedlo dospělého muže ze země a tvrdě jím mrštilo o blízkou zeď, ale vyžadovalo to velké množství fyzické i mentální energie. Typičtí biotici zvládli takovou ukázku síly dvakrát nebo třikrát, než je to naprosto vyčerpalo a zanechalo stejně bezmocné a zranitelné jako každého jiného muže či ženu.

Připomenutí těchto limitů veřejnosti byla jedna z cest, kterými se projekt Vzestup snažil překlenout propast mezi pověrami a fakty. Doufali, že pochopení povede k přijetí a zařazení biotiků do společnosti normálních lidí, aniž by se museli potýkat s iracionální nedůvěrou a perzekucemi, jimž museli čelit nyní. Většina biotiků se vlastně mimo armádu pokoušela talent skrývat, jak nejvíce to šlo.

Kahlee nechtěla, aby děti jako Nick vyrostly a styděly se za svůj dar. Ale vždy tu zůstával strach, že se kyvadlo příliš zhoupne opačným směrem, což by mohlo mezi biotiky vést k arogantnímu pocitu výjimečnosti nebo nadřazenosti. Mohlo to zajít tak daleko, že by na ostatní lidi pohlíželi jako na druhořadé, a nebiotici by je pak ve společnosti přijímali ještě obtížněji.

Když Nick přišel do programu poprvé, Kahlee se obávala, že právě tím směrem míří. Ale projekt Vzestup se zaměřoval na víc než pouhou maximalizaci biotického potenciálu, vzdělávání se soustředilo i na budování morálního charakteru a v Nickově případě to vypadalo, že dosahují značného pokroku.

Jak dospíval, rváč se měnil v ochránce ostatních studentů. Z mrzouta a sobce se stal kluk, který pomáhal a spolupracoval. Teď se pravidelně hlásil jako dobrovolník na doučování ostatních studentů na Grissomově akademii – dokonce i nebiotiků, kteří nebyli součástí projektu Vzestup.

Ve světle pokroku, kterého dosáhl, se Kahlee rozhodla, že na něj za poslední menší přestupek nebude příliš tvrdá.

Když se vrátila zpátky do pokoje, Nick ležel tváří dolů na posteli, zátylek měl odhalený, jak se připravoval na známou proceduru, kterou si brzy projde.

„Nikdy jsem nechtěl, aby se Yando dostal do problémů,“ zamumlal do polštáře, jakmile uslyšel Kahlee vejít.

Posadila se vedle něj na postel, pak se natáhla a opatrně stiskla kůži na zátylku mezi palec a ukazováček, připravila se na nevyhnutelnou – ale jen trochu bolestivou – statickou jiskru, když se dotkla jeho pokožky. Projekt Vzestup se snažil najít způsob, jak regulovat nadbytečný elektrický náboj, který se přirozeně vytvářel v těle biotiků, ale výzkum zatím dosáhl jen několika úspěchů, které by se daly prakticky využít. Prozatím to zůstávalo malou nepříjemností, s níž se museli studenti a učitelé naučit žít.

„Yando se stále zotavuje z operace,“ vysvětlovala Kahlee, když zastrčila dlouhou tenkou jehlu mezi mladíkovými obratli k nepatrnému podkožnímu vysílači. „Potřebuje spát.“

„On ve svém pokoji nerad zůstává sám,“ odpověděl Nick, svaly měl napjaté a kvůli nepříjemnému pocitu skřípal zuby. „Myslím, že mu chybí máma.“

Dlouze vydechl, když Kahlee vytáhla jehlu, a jeho tělo se uvolnilo.

„Myslel jsem, že když si spolu chvíli zahrajeme Dobyvatele, nebude se pak tak moc bát.“

Kahlee se v duchu usmála a jemně Nickovi promnula rameno.

„Jsi hodný kluk.“

Neodpověděl, tvář stále tiskl k posteli, ale viděla, jak mu rozpaky zrudly uši. Lehce se zavrtěl a jí došlo, že si chce udělat trochu pohodlí, a zároveň si dává pozor, aby se neotočil, zoufale se snažil zakrýt mimovolnou reakci svého těla na její dotyk.

Už to není malý kluk, připomenula si a rychle ruku odtáhla, jako by za to, co se Nickovi stalo, mohla ona. Je to teenager a prakticky se topí v hormonech.

Kahlee si dobře uvědomovala, že někteří starší studenti do ní záměrně naráží. Bylo to pochopitelné – nabízela jim útěchu a soucit, a přestože se v akademii oblékala decentně, s blond vlasy po ramena a štíhlou postavou byla nepopiratelně atraktivní.

„Raději půjdu,“ řekla a rychle vstala.

Nekontrolovatelná erekce byla pro někoho Nickova věku zcela normální, ale poslední věc, kterou by chtěla udělat, bylo zhoršování trapné situace tím, že by upozorňovala na to, co se právě stalo. Nejlepší prostě bude rychlý odchod.

„Jo, jasně,“ řekl Nick, jeho hlas byl znatelně stažený.

Zhasla světlo a zavřela za sebou dveře, poskytla mu nezbytné soukromí.

Když se vrátila do svého pokoje, přehrála Nickova data do osobního terminálu, který je okamžitě přepošle do centrální databáze v hlavní laboratoři projektu Vzestup.

Údaje byly povzbudivé. Prvotní testy naznačovaly, že existuje horní mez, jíž mohou jednotliví biotici dosáhnout. Na základě nedávných výsledků od studentů jako Nick se však zdálo, že horní mez není až tak nepřekonatelná.

Zatímco vyhodnocovala výsledky od ostatních studentů, musela se zamýšlet nad tím, co by se stalo, kdyby v projektu Vzestup zůstala Gillian Graysonová.

Přestože byla autistka, Gillianin potenciál převyšoval všechny ostatní děti v projektu Vzestup. Kahlee měla podezření, že její pozoruhodný talent a autismus jsou propojeny, i když tu existovala možnost, že její schopnosti zapříčinily drogy, které do ní potají pumpovali její otec a Cerberus.

Grayson dal nakonec před loajalitou Cerberu přednost dceři a s pomocí Kahlee dostal Gillian na kvarianské plavidlo zkoumající hluboký vesmír… na jedno z mála míst v galaxii, kde na ni Záhadný nemohl.

Kahlee chápala, jak těžké muselo být pro Graysona poslat dceru pryč, vždyť to bylo těžké i pro ni. Ale Gillian nebyla sama. Hendel Mitra – bývalý šéf bezpečnosti na Grissomově akademii – zůstal s ní a staral se o ni jako o vlastní.

Kahleenin vlak myšlenek odklonilo na vedlejší kolej tiché zapípání, které oznamovalo příchozí hovor přes extranet. Totožnost a pozice volajícího byly blokované, ale Kahlee měla docela dobrou představu, kdo se na druhém konci linky nachází.

Stiskla tlačítko v pravém rohu vznášejícího se rozhraní obrazovky, přijala hovor a obraz přesměrovala na samostatnou obrazovku. Z monitoru jí pohled oplácel sám Grayson, jako by ho Kahleeniny myšlenky na jeho dceru nějak přivolaly.

„Kahlee,“ řekl, jeho tvář se rozzářila, když vyslovil její jméno.

Poslední tři roky jí Grayson volal každé dva nebo tři týdny. Přestože by to nikdy otevřeně nepřiznal, věděla, že ji kontroluje. Podezřívala ho, že po odchodu Gillian uzavřel se Záhadným dohodu, která jí garantovala bezpečí… ale o jakou dohodu šlo a co ho to stálo, to se jí zjistit nikdy nepodařilo.

Podle záběrů na obrazovce to vypadalo, že volá z počítačové stanice v malé ložnici. Žádné další významnější detaily však nenacházela, Grayson si vždy dával pozor, aby jí nenaznačil, odkud volá. Vypadalo to, že má na sobě bojový oblek, ale to se dalo těžko poznat, když viděla jen hlavu a rameno. Ulevilo se jí, když zjistila, že jeho bělmo a zuby jsou bílé, že tam není nejmenší náznak růžové, která by ukazovala, že znovu začal brát rudopísek. Přesto však jeho obličej vypadal pohublý a ztrhaný, jako by byl pod velkým tlakem.

„Vypadáš dobře, Graysone,“ řekla, přes rty jí přelétl náznak úsměvu, aby prodala svou milosrdnou lež.

„Mám hodně práce,“ řekl, mluvil stejně neurčitě a vyhýbavě jako vždy. „Jak se máš? V projektu Vzestup všechno v pořádku? Nestalo se nic nezvyklého?“

„Nezvyklého? Myslíš kromě toho, že učím děti, které dokáží pohybovat předměty pouhou myšlenkou?“

Grayson se přinutil ke zdvořilému úsměvu. Kahlee poznala, že je nervózní.

„Něco se stalo?“

„Ne,“ odpověděl rychle, zavrtěl hlavou. „Všechno je v pořádku. Jen jsem se právě vrátil z práce. Vždycky jsem pak chvilku mimo.“

„Z jaké práce?“

„Z takové, co mi zaplatí účty.“

Nastalo krátké napjaté ticho, kdy Kahlee uvažovala, jestli by se z něj neměla pokusit vytáhnout víc informací. Nakonec se to rozhodla nechat plavat.

„Když jsi zavolal, zrovna jsem myslela na Gillian.“

Při zmínce o jeho dceři se přes Graysonův obličej převalila vlna různých emocí – stesk, lítost a radost v rychlém sledu.

„Já na ni myslím neustále,“ řekl tiše. „Neslyšela jsi o ní něco? Od kvarianů? Nebo od Hendela?“

„Je mi líto. Ne.“

„Takhle je to lepší,“ prohlásil po chvíli nevrle Grayson.

Kahlee si nemohla pomoci, ale zdálo se jí, že se snaží přesvědčit spíš sebe než ji.

„Pokud se rozhodneš navštívit akademii, jsi vítán,“ připomenula mu. „Dala jsem tě na seznam prověřených návštěvníků.“

O Graysonově napojení na Cerberus věděli na akademii jen Kahlee a Hendel a ona si byla jistá, že tyhle dny už pominuly. Pro zbytek personálu byl jen otcem bývalé studentky… a významným sponzorem programu.

„Vím, jak moc ti Gillian chybí,“ tlačila na něj. „Možná by ti mohlo ulehčit přijít sem, potkat se s ostatními studenty a vidět pokroky, které dělají.“

„Je to příliš nebezpečné,“ odvětil Grayson, ani její nabídku nezvážil. „Pro mě i pro tebe.“

„Prosím, nech mě, ať ti pomůžu,“ řekla. „Nemusíš v tom zůstat sám, to víš.“

„Kéž by to byla pravda. Tak zase příště, Kahlee. Rád jsem tě viděl.“

A s tím hovor ukončil.

Kahlee vypnula obrazovku a snažila se přenést pozornost zpátky na data, která zkoumala, ale věděla, že je to ztracený boj.

Grayson nebyl vyloženě přítel. Měl temnou minulost a ona si byla jistá, že udělal pár věcí, které by ji vyděsily. Ale kvůli jejich citům k Gillian a traumatickým zkušenostem, o které se s ní na útěku před Cerberem podělil, se mezi nimi vytvořilo silné pouto.

Věděla, že se snaží změnit svůj život, upřímně věřila, že vlastním způsobem hledá vykoupení. Naneštěstí nemohla udělat nic víc než doufat, že se mu to jednoho dne podaří.

3.

Grayson několik minut seděl před terminálem, na kterém přerušil hovor s Kahlee, hlavu měl plnou myšlenek na svou dceru.

Teď byla na lepším místě a to mu poskytovalo alespoň malou útěchu. Nemohl si však pomoci a musel stále vzpomínat na všechny hrozné věci, které jí Cerberus provedl. Na všechny věci, s nimiž jim pomáhal.

Přelila se přes něj známá vina, kterou brzy nevyhnutelně následovalo sebeopovržení. Svou minulost změnit nemohl, cítit se kvůli ní provinile bylo plýtvání časem. Považoval se za praktického člověka, a pokud chce zůstat naživu, musí se soustředit na přítomnost.

Racionální argumenty toho v záležitostech srdce naneštěstí příliš nezmohly a on – což se mu po hovorech s Kahlee stávalo často – cítil, jak mu po tvářích stékají horké slzy.

Přísahal si, že se kvůli Gillian stane lepším člověkem. A poté co se ke Cerberu otočil zády, bylo vážně to, co dělal nyní, natolik odlišné? Pracoval jako žoldák pro šéfku podsvětí na nejnebezpečnější a nejsmrtelnější stanici v galaxii. Bylo zabíjení za kredity méně nemorální, když se cíle pravděpodobně dopustily něčeho, čím si to zasloužily?

Někde v hloubi jeho mysli odpověď musela znít ano. Noční můry, které mu otravovaly spánek, když pracoval pro Záhadného, zmizely, proto na jisté úrovni musel novou pozici přijmout. Na druhou stranu byly chvíle, kdy se cítil zlomený, jako by v sobě měl dva různé lidi. Věděl, jakým mužem chce být, ale jedna jeho část – tichý hlásek vzadu v hlavě – mu nedovolovala zapomenout, kým kdysi byl.

To, čím jsi, nezměníš, zašeptal hlas, jako by právě na tuhle chvíli čekal. Jsi zabiják. Muž násilí. A jednoho dne zemřeš krvavou, násilnou smrtí a galaxie se stane lepším místem, protože z ní zmizíš.

Přijetí vlastní vzpurné povahy bylo podivně povzbuzující. Potvrzovalo to jeho rozhodnutí, když nechal Gillian odejít s Hendelem a kvariany. Bude pro ni nejlepší dostat se od nestvůrného otce tak daleko, jak to jen půjde. Usnadní mu to distancovat se od vlastní minulosti, usnadní mu to dělat to, co musel, aby dnes přežil.

Otřel si slzy a vstal z křesla. Liselle na něj čekala v Afterlife, ale on ještě nebyl připravený odejít do klubu. A pořád mu hned za předními dveřmi bytu ležely pytlíky s rudopískem, které musel schovat.

Možná je malá dávka písku to pravé, co by ti zvedlo náladu.

Grayson se hlas snažil ze všech sil ignorovat. Byl čistý tři roky. Jeho tělo už po chemikáliemi vyvolané euforii z rudopísku netoužilo.

Ale tady nikdy opravdu nešlo o fyzickou potřebu, že? Písek zaháněl bolest. Činil věci snesitelnějšími.

Byl čistý kvůli Gillian. Ona si feťáka za otce nezasloužila.

Gillian je pryč. Tak kvůli komu zůstáváš čistý? Kvůli Liselle? Kvůli Arii? Těm bude jedno, že se sjíždíš, dokud to neovlivní tvoji práci.

Posledních devět let u Cerberu Grayson rudopísek užíval pravidelně. Tehdy nikdy nedovolil, aby závislost zasahovala do jeho povinností. Ale nyní se věci změnily. Nebyl operativec v utajení, který využívá dceru, aby infiltroval elitní výcvikový program pro biotiky. Byl uprchlík a musel zůstat ve střehu. Každá získaná vteřina každého získaného dne mohla být jeho poslední.

Cerberus si tě najde. Je to nevyhnutelné. Tak proč si zatím neužívat života? Deset kilo rudopísku. Jen jednu malou dávku. Nikomu chybět nebude. Nikdo se o tom nedozví.

Grayson odstrčil křeslo od extranetového terminálu a pomalu se postavil. Prošel chodbou u ložnice, kuchyní a obývacím pokojem a sklonil se k balíčkům rudopísku, které byly stále nakupené u dveří. Vzal všech pět balíků, nejistě je naskládal do náručí a pak odnesl do ložnice. Klekl si a jeden po druhém zastrkal pod postel. Jako úkryt nic moc, ale pořád lepší než je nechat na očích.

Když skončil, postavil se a odešel do koupelny. Podíval se na sebe do zrcadla a všiml si malé růžové skvrnky na bojové vestě. Vzpomněl si, že jeden z pytlíků se při boji protrhl.

Zatracení batariáni, ani to neumí pořádně zalepit.

Otřel to, cítil pevná zrnka, jak se mu otírají o dlaň. Většina jich spadla do umyvadla, ale pár jich přilnulo ke kůži.

Podržel dlaň před obličejem, dost blízko, aby rozeznal každé jednotlivé drobné zrnko, co se mu přilepilo na kůži. Zíral na ně dlouhou vteřinu, pak zavrtěl hlavou a ruce si nad umyvadlem otřel. Pohyb aktivoval senzor kohoutku a proud teplé vody smyl pokušení do odpadu.

Za pět minut se převlékl do civilních šatů a zamířil ke dveřím. Vykračoval si elegantním, klidným krokem a do klubu dorazil za necelých dvacet minut.

Jako vždy před ním čekala fronta lidí, co se chtěli dostat dovnitř. Lidé, asarijky, turiané, krogani, batariáni, volusové, elkorové – Afterlife lákal příslušníky úplně všech druhů. Ale Aria měla přísná pravidla o kontrole davu a ti venku, co se dožadovali vstupu, budou muset počkat, dokud nějací hýřilové uvnitř neodejdou – nebo nebudou vyneseni – než jim stráže u vchodu dovolí vstoupit.

Fronta se táhla po celé délce masivní budovy, pak zmizela za rohem na konci bloku. Bude to trvat hodiny, než se ti na konci dostanou dovnitř. Naštěstí pro Graysona nemuseli Ariini přátelé čekat ve frontě.

Kroganský vyhazovač u vchodu ho poznal a pokývnutím ho nechal projít. Grayson prošel krátkou vstupní chodbou od vchodu do přízemního foyer, kde měl pár spoře oděných asarijek na starosti šatnu.

Asarijky však nebyly v místnosti samy. Dva obrovští, těžce ozbrojení a obrnění krogani stáli po stranách zamčených dvojitých dveří, které vedly k rozkoším a potěšením na druhé straně.

Venku byla hudba z klubu tlumená a tak slabá, že ji přes hluk ulice skoro neslyšel. Tady však zákazníky od zdroje hudby oddělovala pouze izolovaná zeď. Grayson cítil dunění hudby uvnitř klubu, jak mu rozechvívá zuby – hluboké, těžké a rychlé.

„Něco k úschově?“ zavrčel jeden z kroganů, mluvil dost nahlas, aby si byl jistý, že přehluší hudbu.

Grayson zavrtěl hlavou. Mnoho z návštěvníků klubu raději nechávalo cennosti u asarijek za pultem, zvláště když se měli v úmyslu tak moc opít nebo sjet, že si na ně nebudou moci dát pozor sami. Ale Grayson podobné úmysly neměl.

Krogan ustoupil stranou a asarijka otevřela dveře. Grayson se zhluboka nadechl a vstoupil.

Klub zahrnoval čtyři patra, každé tvořil velký vnější prstenec obklopující čtvercový taneční parket, nad jeho středem visely na řetězech obslužné lávky. Každé z pater lákalo vlastní klientelu, mělo samostatný taneční parket, unikátní hudební styl a různé nápoje i chemické uvolnění.

Spojujícím tématem, jemuž klub vděčil za jméno, byl posmrtný život. V klubu se prezentovala směsice legend a mýtů, která zahrnovala i lidské. Na každém patře mohli zákazníci nalézt potěšení – nebo smilstva – spojovaná s Rájem, Nebem, Peklem, Síněmi Athaminými, Prázdnotou nebo jiným z tisíce dalších jmen zemí zaslíbených, které údajně čekaly za pozemským bytím.

Grayson nikdy příliš nepřemýšlel o tom, co ho po smrti čeká, ale primární apel klubu nešlo přehlížet. Byl tu už tolikrát, že se to nedalo spočítat, ale stále to cítil, když vešel dovnitř. Na Afterlife bylo něco surrealistického a nadpozemského. Hudba, světla a dav vytvářely hmatatelnou energii, která jako by vás osvobozovala, odbourávala zábrany a probouzela divoké, nebezpečné touhy… z nichž většina mohla být ukojena v nižších patrech klubu.

Navíc bylo všeobecně známo, že většina zákazníků v Afterlife je ozbrojena. K násilí mohlo dojít – a často došlo – zcela bez varování. Bezpečnostní jednotky byly vybavené, aby si poradily s nepokoji a zabránily jejich rozšíření, ale od jednotlivých zákazníků se očekávalo, že se o sebe postarají sami. Následkem toho byly měsíce, kdy uvnitř nezemřel alespoň jeden host, vyloženou vzácností.

Grayson věděl, jak se o sebe postarat, kdyby se dostal do potíží, ale nemohl popřít, že mu podprahová divokost klubu zvedla náladu.

Vstup do klubu se nacházel ve třetím patře. Z vířících těl na parketu dole stoupalo dusné teplo. Tohle patro obsadilo víc než sto hostů, ale klub byl dost rozlehlý, aby pojal tolik lidí, aniž by vznikal dojem přecpanosti.

Pulzující světla ztěžovala odlišení jednotlivce od davu, ale Grayson se rychle rozhlížel, když přes parket přecházel, hledal Liselle. Jakmile došel ke spirálovému schodišti do VIP patra nahoře, stále ji neviděl. Ale nedělal si kvůli tomu starosti. Časem si ona najde jeho.

Stoupal po schodech a cítil, jak naléhání Afterlife pomalu slábne. V nejvyšším patře klubu byla hudba nejtišší a světla tlumenější. Nebyl tu tak velký nával, ačkoliv Grayson odhadoval, že se počet hostů blíží padesáti.

Za stolem ve velké soukromé lóži na vyvýšené platformě se usadila samotná Aria T’Loaková. Z vyvýšeného místa viděla Královna pirátů z Omegy celý klub, shlížela na ně jako bohyně.

Jako všechny asarijky byla podle lidských standardů krásná. Ale na rozdíl od Liselle byla Ariina pleť spíš fialová než modrá. Graysona často napadalo, jestli to nemá něco společného s jejím věkem. Netušil, jak přesně stará je – pochyboval, že to někdo ví – ale nepřekvapilo by ho, kdyby už překonala tisícovku. Navzdory tomu si zachovávala mladistvé vzezření a živočišnou sexualitu, charakteristické znaky jejího druhu.

Obklopoval ji známý doprovod – pár asarijských služebných, kroganský bodyguard a několik batariánů včetně Sanaka. Na druhou stranu tři turiané naproti Arie Graysona překvapili.

Věděl, že se za ní Spáry časem kvůli útoku zastaví, jen nečekal, že přijdou tak brzy. V davu shromážděném před klubem si nevšiml mimořádně vysokého počtu turianů, ale když tihle tři vyjednávají s Ariou, mohl by se klidně vsadit, že v ulicích a uličkách kolem číhá tucet dalších Spárů.

Jeho rozhodnutí nepřinést rudopísek přímo do klubu teď vypadalo mnohem méně paranoidní. Odolal pokušení říct: „Já ti to říkal,“ když vyšel na plošinu a postavil se na volné místo vedle Sanaka, dost blízko, aby jeho translátor zachytil rozhovor mezi Ariou a jejími rivaly.

Nikdo si ho vyloženě nevšímal, Aria a její společníci ho znali a turiané se soustředili jen na ni. Na VIP patře se nacházely soukromé pokoje, ale Aria dávala přednost projednávání obchodu v lóži, kde ji všichni viděli… zvláště když upevňovala svou nadřazenost nad potenciálním vyzyvatelem v boji o trůn.

„Já nepopírám, co se stalo,“ reagovala Aria na část rozhovoru, kterou Grayson propásl.

Turiané čekali, že to rozvine, ale ona nechala slova viset ve vzduchu a usrkla z vysoké sklenky, kterou elegantně držela v levé ruce.

Po chvíli se jeden turian – pravděpodobně vůdce – rozhodl pod dojmem ticha pokračovat v hovoru.

„Nechceme začít válku…“

„Dobré rozhodnutí,“ přerušila ho Aria. „Prohráli byste.“

Turian, kterého vyrušení na chvíli rozhodilo, se donutil začít znovu.

„Nechceme začít válku. Přišli jsme v dobré víře, chceme vyjednávat. Chceme se dohodnout.“

„My už dohodu měli,“ připomněla mu Aria. „Dvě procenta ze zisku. Pak jste začali s produktem obchodovat, aniž bych dostávala svůj díl.“

„To byla chyba,“ připustil jiný turian. „Přišli jsme se omluvit. Odteď svůj podíl vždy dostanete.“

„Omluva není nutná,“ řekla Aria a nebezpečně se usmála. „Ale vy jste porušili podmínky dohody. Teď ji budeme muset přehodnotit.“

Turiané si vyměnili pár rychlých pohledů a Grayson na nich poznal, že pečlivě zvažují další slova. Spáry byly slibně se rozvíjejícím gangem, ale Blue Suns nebo Bloodpacku se stále nevyrovnaly. A nedělaly si iluze, kde v mocenské pyramidě stojí. Pokud Aria bude opravdu chtít, mohla by je do jednoho vyhladit.

„Rozumný požadavek, s ohledem na to, co se stalo,“ připustil první turian. „Zvýšíme váš podíl na tři procenta.“

„Pět,“ prohlásila Aria, svým tónem dala jasně najevo, že o tom čísle nemíní vyjednávat.

„Nikdo neplatí pět procent!“ namítl třetí turian a podrážděně udělal krok vpřed, ruka mu sjela k pistoli na boku.

Ve vteřině vedle něj stál krogan, jeho mamutí, osm stop vysoká postava se tyčila nad menším turianem. Turianova ruka ze zbraně pomalu sklouzla. Nikdo další se nepohnul, dokud Aria lehce nekývla hlavou. Turian opatrně o krok ustoupil. Krogan o vteřinu později zavrčel a zachoval se stejně.

„Podrazili jste mě,“ řekla chladně Aria. „Tohle jsou následky.“

„Pět procent,“ souhlasil vůdce.

Zaváhal, než pokračoval, opatrně volil slova, aby se vyhnul další provokaci.

„Stále tu zůstává ta záležitost se samotným útokem. Několik našich lidí bylo zabito. Velké množství produktu bylo ukradeno.“

„Považujte to za obchodní ztráty,“ řekla Aria a klidně si usrkla z drinku.

Turiané se svorně naježili. Grayson věděl, že nejsou tak hloupí, aby Ariu napadli tady v klubu, navíc když kromě nepřehlédnutelných bodyguardů a biotiček, kteří ji obklopovali, byly po VIP patře rozesety tucty ne až tak nápadných bezpečáků. Byli by mrtví dřív, než by stihli jedinkrát vystřelit.

Ale jejich přátele postříleli a ztracený písek měl mnohem vyšší cenu než to, o co Ariu okradli. Nejen že je poškodila, ona je i urazila, aby zdůraznila, kdo to tady řídí. Zahnala je do rohu a hrozilo, že se jí z čirého zoufalství postaví. Spáry by válku proti Arii nevyhrály, ale mohly by jí uškodit, než se je podaří zlomit.

Aria však dobře věděla, jak moc může na rivaly tlačit, než jí to zkusí oplatit. Stovky let štvala jednu frakci proti druhé, a zatímco je všechny držela pod palcem, nikdo jiný nedokázal tak dobře zajistit, že se anarchie na Omeze nevymkne kontrole.

Turianský vůdce nakonec přikývl, přijal její podmínky.

„Informuji své lidi,“ řekl.

„Vidím, že to chápete,“ odvětila a mávnutím ruky je poslala pryč.

Turiané se otočili a bez dalšího slova odešli, oči Ariina krogana je sledovaly, dokud po schodech nesešli do nižšího patra a nezmizeli z dohledu.

„Netrvalo jim dlouho, než si dali dohromady, co se stalo,“ poznamenal Grayson, když odešli.

„Spáry nejsou žádní hlupáci,“ odpověděla Aria. „Rychle se nám rozvíjí. Trochu moc rychle. Potřebovaly by krapet přistřihnout.“

„Rádi jsme posloužili,“ vložil se mezi ně Sanak.

Ty čtyřokej řiťolezče, pomyslel si Grayson.

„Sanak mě informoval, že jsi písek schoval u sebe v bytě,“ pokračovala Aria. „Ráno pošlu jednotku, aby ho vyzvedla.“

Grayson přikývl.

„Nepošlu je moc brzy,“ dodala Aria s uličnickým úsměvem. „Hrozně nerada bych dnes večer tebe a Liselle nutila jít spát. Dnes je všechno v klubu na mě.“

„Děkuji,“ řekl, přijal její kompliment.

Aria byla tvrdá na ty, co ji zklamali, ale štědrá k těm, co ji potěšili.

„Liselle se zmínila, že bude na druhém patře,“ poznamenala Aria, naznačovala Graysonovi, že má odejít. Byl dost chytrý, aby to pochopil.

Odešel a dal si ve VIP baru panáka, než se vydal do druhého patra. Dával si načas, nechával na sebe působit atmosféru Afterlife. Nakonec mu to trvalo necelých dvacet minut, než Liselle našel. Přesně jak čekal, byla na tanečním parketu, obklopená davem dotírajících mladých mužů a žen.

Grayson Lisellinu zálibu v lidech schvaloval – měla je ráda a oni měli rádi ji. Věděl, že asarijky dávají přednost partnerům mimo vlastní druh, jejich unikátní fyziologie jim umožňovala přejímat genetické rysy neasarijských partnerů a začlenit je do DNA svých potomků. Ale Liselle byla mladá, uplynou ještě desítky let – ne-li stovky – než v asarijském životním cyklu přejde ze stádia dívky do plodných let matrony. Jestli ji pak budou stále zajímat lidé, nebo jestli to bylo jen mladistvé experimentování, nedokázal říct. Nakonec na tom nezáleželo. Vše, co Grayson potřeboval vědět, bylo, že ji zajímá právě teď a že on má v plánu si ten vztah užívat, dokud to půjde.

Protlačil se mezi tanečníky na parketu, přitahoval podrážděné pohledy, které se rychle změnily v závistivé, když si ho Liselle všimla a zavěsila se mu na krk.

„Vypadalo to, že Arii naše dnešní práce potěšila,“ zakřičela, naklonila se až k jeho uchu, aby její slova přes hudbu slyšel.

Tiskli se k sobě, Lisellino tělo se kroutilo v rytmu hudby, zatímco Grayson se nejistě ze všech sil snažil, aby se s ní sladil.

„Bez tebe bych to nezvládl,“ připomenul jí.

Když se naklonila blíž k jeho uchu, zaplavila ho známá vábivá vůně jejího parfému. Z nějakého důvodu to však v něm tentokrát obvyklou touhu nevzbudilo.

Liselle si rychle všimla, že k očekávané reakci nedošlo. Chytla ho za zápěstí a rychle ho odtáhla přes parket do rohu, kde hudba nebyla víc než jen těžkopádné dunění.

„Něco se stalo?“ zeptala se.

Z jejího výrazu bylo patrné, že si spíš dělá starosti, než že by ji to rozčílilo. Jako vždy se Grayson kvůli její starostlivosti cítil provinile a tak nějak zahanbeně.

Raději na jejich vztah nazíral jako na převážně fyzický. Většinou to vypadalo, že Liselle to vnímá z podobné perspektivy. Myslet si, že je za tím něco víc, by bylo směšné, i kdyby spolu zůstali po zbytek Graysonova života, ona bude žít ještě stovky a stovky let po tom, co zemře. Že by si k němu vybudovala vážné emocionální pouto, bylo nejen nepravděpodobné… bylo by to i tragické.

„Jsem v pořádku,“ řekl a doprovodil to pokrčením ramen.

„Možná bychom si měli najít klidnější místo.“

Obyčejně by po jejím návrhu hned skočil. Dnes se však z nějakého důvodu cítil provinile. Jako by ji svým způsobem využíval.

„Myslím, že jsem jen unavený,“ řekl omluvně, přemýšlel, jak by ji mohl uklidnit. „Možná bych měl jít domů a trochu si odpočinout.“

„Ty jsi s ní znovu mluvil, že ano?“ usmála se na něj unaveně Liselle. „S tou svou záhadnou ženou. Po rozhovoru s ní se vždycky chováš stejně.“

Grayson Liselle o své minulosti nikdy nic neřekl. Nevěděla o Kahlee, Gillian nebo jeho práci pro Cerberus. Při různých příležitostech ji však požádal o soukromí kvůli hovoru a Liselle si to zjevně poskládala dohromady.

Je mnohem vnímavější, než bys do ní řekl.

A znovu bylo vidět, že se Liselle nezlobí. Vypadala trochu zklamaná, ale také se zdálo, že to chápe a jeho reakci akceptuje. Grayson se kvůli tomu cítil ještě hůř.

„Mrzí mě to,“ zamumlal, nebyl si jistý, co víc by mohl říct.

Liselle se k němu naklonila a lehce ho políbila.

„Kdyby sis to v noci rozmyslel, zavolej mi.“

A s tím odešla, zmizela zpátky v davu tanečníků, kde ji rychle pohltila záplava dychtivých obdivovatelů.

Grayson neměl náladu v klubu zůstávat a zamířil k východu na třetím patře. Jedna z asarijek za pultem šatny na něj mrkla. Odpověděl jí zdvořilostním pokývnutím hlavy, pak vyšel na ulici a přemýšlel, zda pro něj odmítnutí Liselle představovalo oběť, nebo jen prosté sobectví.

4.

Kai Leng trpělivě čekal ve frontě zákazníků před vchodem do Afterlife. Přestože bylo nepravděpodobné, že by narazil na někoho, kdo ho pozná – ani Grayson se s ním nikdy dřív nesetkal – i tak učinil jisté kroky, aby zakryl svou identitu. Tmavé vlasy si obarvil na blond a ztmavil pigmentaci pokožky. Výrazné tetování ourobora vzadu na krku dočasně překryl keltským křížem.

Podle délky fronty to bude odhadem trvat několik dalších hodin, než se dostane ke dveřím a dovolí mu vstoupit do Afterlife, což mu vyhovovalo. Přišel sem čekat, trpělivě vyhlížel, až Grayson znovu vyjde ven.

Od chvíle, kdy skoro před dvěma týdny vystopoval bývalého člena Cerberu na Omeze, zpovzdálí studoval jeho denní rutinu. Učil se Graysonovy zvyky, seznamoval se s jeho režimem.

Překvapilo ho, když zjistil, že Grayson pracuje pro Ariu T’Loakovou, u které rychle vystoupal vzhůru, až se stal cenným oblíbencem jednoho z nejmocnějších zločineckých bossů na Omeze. To vyzvednutí komplikovalo. Cerberus ho nemohl prostě sebrat na veřejném místě a odtáhnout na nejbližší kosmodrom. Ariin vliv na stanici sahal příliš daleko, někdo by jí únos nahlásil. Skončilo by to tak, že by si museli probojovat cestu přes lidi Královny pirátů, a to se Kai Lengovi dvakrát nezamlouvalo.

Utajení bude klíčové. Zajmou Graysona, až bude sám, a na místě, kde si jeho zmizení nikdo nevšimne. Dostanou ho ze stanice dřív, než kdokoli zjistí, že zmizel. A pak se postará, aby je nikdo nemohl vystopovat ke Cerberu.

To se však dalo provést mnohem hůř, než to znělo. Grayson byl opatrný, na veřejnost vycházel jen zřídka, pokud zrovna neplnil úkol pro Ariu. Klub, rušný obchod a byt jeho asarijské děvky se zdály být jedinými místy, která navštěvoval.

Oblíbeným řešením by bylo zajištění v jeho vlastním bytě, ale on žil v distriktu s ochrankou. Jakýkoliv útok na Graysona by musel v prvé řadě zahrnovat plán, jak se dostat přes ochranku hlídající jeho sousedství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odveta.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.