Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Die Magie des Herrschers *

Ritus

Sanctum

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2012

Copyright © 2004 Piper Verlag GmbH, M ü nchen

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-405-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-406-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

Čerkas, království Tarpol, 436 p. S.

„Na, puta, puta, na, puta,“ lákal bratr Matuc slepice, které si vykračovaly po dvorku malého hospodářského stavení jako královny a popelily se na smetišti, jako by to bylo nejvznešenější místo široko daleko. Drůbež v duchovním okamžitě poznala svého každodenního dobrodince, začala vzrušeně kdákat a seběhla se k muži v tmavě zelené róbě.

„Na, tady máte,“ bručel Matuc, zatímco rovnoměrnými, půlkruhovitými pohyby pravé ruky sypal na udusanou zem zrní z pytlíku přehozeného přes rameno. „Pořádně se nacpěte, abyste snášely velká vejce a abyste byly hezky tlusté a tučné.“

Na dvoře jinak vládl klid. Nádeníci pracovali na polích, řádoví bratři dleli na modlitbách nebo vyřizovali nezbytné písemnosti. Jenom Matuc se věnoval tomuto mimořádně odpovědnému úkolu postarat se o tělesné blaho opeřeného domácího zvířectva, což byla práce, která mu na rozdíl od jiných činností přinášela potěšení.

Bratr tlumeně rozmlouval se slepicemi, které neustále pobíhaly kolem něho, hlasitě štěbetaly a máchaly křídly. Vášnivě mezi sebou bojovaly i o to nejmenší zrníčko.

Navzdory tomu, že slunce svítilo, se po poledni již ochlazovalo, aspoň jak se Ulldraelovu mnichovi zdálo. Považoval to za neklamné znamení blížící se zimy.

Poslední klasy byly sklizeny již před několika týdny, strniště byla dávno vypálená a pole přeoraná. Ve vzduchu se slabě vznášela vůně spálené bramborové natě, ve slábnoucích paprscích světla líně bzučelo pár včel. Listy velkého Ulldraelova dubu na dvoře kláštera, nejmohutnějšího stromu ze všech, které v širokém okolí rostly, nabíraly podzimní barvy.

Matuc, muž středního věku, jehož černé vlasy prokvetly prvními stříbrnými paprsky, děkoval Ulldraelovi Moudrému za klid panující na statku, který mniši vedli, a vysypal poslední zrnka z plátěného pytlíku na zem.

Zůstal na chvíli bez hnutí stát, zamrkal do slunce a s lítostí pomyslel na mrazivé teploty, které je zde na severu Tarpolu čekají.

„V těch chladných dnech mi budete moc chybět,“ vydechl mnich tiše k oběma zářícím kotoučům na obloze a pak se pomalu šoural k hlavní budově, stavení z pálených cihel, které zde stejně jako řád přetrvávalo již několik staletí.

Když ze vstupní haly zaslechl tlumenou změť navzájem se překrývajících hlasů, přidal Matuc do kroku. Touto dobou by se přece nikdo neměl pohybovat jinde než v místech, která mu byla vykázaná, takže velký shon lidí mohl znamenat jenom špatné zprávy.

Zprudka rozrazil těžké, jenom přivřené dubové dveře a před sebou spatřil záda noviců, upřeně zírajících na podlahu. Něco tam leželo.

„Z cesty,“ obořil se na ně mnich a prorazil si cestu davem mladíků. „Pusťte mě, ať můžu projít, mládenci nanicovatí!“

S údivem zjistil, že na hliněných dlaždicích leží bratr Caradc. Oči měl široce rozevřené, ústa pokrytá pěnou, po tvářích mu stékaly široké proužky řídkých slin. Ztěžka dýchal, hruď se mu rychle, nerytmicky zvedala a klesala.

„Má zase nějakou vidinu?“ zeptal se Matuc a poklekl vedle muže. Bratr byl napolo v bezvědomí.

„To nevíme, bratře Matuci. Slyšeli jsme ho, jak tady v hale někdo křičí, a když jsme se sem přišli podívat, ležel Caradc na zemi,“ odpověděl jeden z aspirantů nejistě. „Nevěděli jsme, co si máme počít.“

Mnich stočil plátěný pytlík do malého klubka a opatrně jím podložil Caradcovu hlavu. „Něco takového jsem u něho ještě nikdy nezažil. Jeho oči obvykle dostanou skelný, nepřítomný výraz, ale tady to mi připadá velice zvláštní. Přiveďte sem představeného. Možná nám chce Ulldrael poslat nějakou důležitou zprávu.“ Matuc setřel bratrovi sliny z obličeje a chlácholivě ho pohladil po hlavě. „A pospěšte si. Řekněte, že to moc spěchá.“ Rozhněvaně pohlédl na novice, kteří nadále postávali kolem obou bratrů jako smečka zvědavých psů. „Vy ostatní, pakujte se do studoven. A honem!“

Mladí muži se poslušně, i když váhavě, vzdálili. Mnich zůstal s vizionářem o samotě.

Hladké stěny haly působily jako ozvěna. Odrážely hlasité zvuky, které Caradc vydával, když se snažil dýchat. Každé namáhavě vydobyté nadechnutí připadalo Matucovi dvakrát hlasitější, než jaké ve skutečnosti bylo.

„Co se děje? Co máš?“ vyptával se ho.

Ležící muž ho uchopil za ruku, otevřel ústa, ale z hrdla se mu vydralo jen chraptivé zaskuhrání a zoufalé, nesrozumitelné zvuky.

Sliny najednou dostaly světle růžovou barvu, Caradca popadl záchvat křečovitého kašle, oči se mu rozšířily.

„Tadc… pozor… zabít,“ zakoktal nezřetelně, každou slabiku ze sebe vyrážel jen s obrovskou námahou.

„Klid, Caradcu.“ Matuc mu jemně otřel čelo. „Co po nás Ulldrael chce?“

„Tadc… zabít… Doba temnoty,“ vysoukal ze sebe vizionář s námahou a sevření, jímž tiskl Matucovu ruku, rázem nabralo na síle a stalo se mnohem bolestivějším. Z bratrových uší a nosních dírek se vyřinuly tenoučké pramínky krve, Caradc vykřikl a roztřásl se. Celé tělo sebou začalo trhat a škubat, svíjelo se na podlaze sem tam jako had v kleci.

Matuc měl co dělat, aby ležícího muže udržel na podlaze, nemohl mu nijak pomoci, pouze bezmocně a zmateně přihlížel, jak bratr trpí. Co to jen může být za poselství, které jim Ulldrael posílá, že přitom svého věrného služebníka tak mučí?

Caradc začal zvracet krev, tmavě rudá tekutina stékala po šatech na dlaždice a zalila drobné spáry a nerovnosti povrchu.

„Tadc… někdo… nebezpečí… zabít,“ zavyl vizionář a zkroutil se do klubíčka. Popadl Matuce za krk a přitáhl si jeho ucho k ústům. „Doba temnoty… se vrací,“ zašeptal.

Mužovu hlavu mezitím obklopila široká kaluž krve, z úst, uší, očí a nosu se bez ustání řinula další a další.

„Představený, pomoc!“ vykřikl Matuc rozčíleně. Jeho šaty vypadaly, jako by se právě objímal s čerstvě poraženým prasetem. „Caradc umírá!“

Čas se vlekl, ale stále nikdo nepřicházel.

Vizionář vyrazil hluboké, bolestné zasténání, které přerostlo v děsivý křik.

Matuc dostal strach, že snad ohluchne, odněkud zaslechl řinčení rozbitého skla, potom Caradcův hlas odumřel.

Domem se na několik okamžiků rozlehla ozvěna mnichova výkřiku, kterou vystřídalo neblahé, zlověstné ticho.

Vizionář byl mrtvý.

Teprve teď se k nim blížily rychlé kroky, dveře několika studoven se rozlétly dokořán. Po schodech sbíhal představený, róba mu povlávala za zády, za ním chvátali mniši a novicové, jimž se ve tvářích zračilo nesmírné zděšení.

Matuc upřeně zíral na své zkrvavené ruce. „Ulldrael ho zabil,“ pronesl šeptem. „Moc našeho boha byla větší, než co jeho hlava a tělo dokázaly snést.“

„Co se stalo?“ Představený Tradja, obtloustlý muž, blížící se k podzimu svého života, se zhluboka nadechl a položil koženou tašku s obvazy na zem. „Co říkal?“

Matuc se zvedl, z kutny mu odletovaly rudé kapky a stékaly na zem. Bylo dokonce slyšet, jak pleskají při dopadu do kaluže krve.

„Ulldrael nás chtěl varovat před návratem Doby temnoty.“

„Odkud by se měla tato hrozba znovu objevit? Tady v Ulldartu jsme zlo již dávno zažehnali.“ Představený si přejel rukou po vousech a zamyšleně se zadíval na mrtvého. „Řekl ještě něco dalšího?“

„Caradc říkal, že jestli tadc zemře, hrozí nám všem nebezpečí.“ Matuc sklonil ruce, teplá krev se mu začínala lepit na prsty. „Podle toho, jak jsem jeho varování pochopil, si myslím, že se někdo pokusí zabít následníka trůnu.“

Tradja téměř nepostřehnutelně přikývl. „To se nesmí nikdy stát. Musíme okamžitě ke kabcarovi, abychom ho varovali.“ Ukázal rukou na skupinku noviců. „Zapřáhněte do kočáru, tohle musíme udělat co nejrychleji.“

„Ale za pár hodin bude tma a cesta do paláce…“ namítl jeden z mladíků, představený však jen odmítavě mávl rukou.

„I kdyby pršelo kamení, museli bychom vyjet a na nic nečekat. Kdyby se tadcovi něco stalo, byl by osud kontinentu na vážkách.“ Skupinka noviců rychle vyběhla ven a připravovala kočár na cestu. „Vy ostatní odnesete Caradca do modlitebny a uložíte ho do rakve. Vůle boží rozhodla, že se stane mučedníkem. Caradc se obětoval v zájmu blaha všech obyvatel Ulldartu. Ulldrael je moudrý, spravedlivý a mocný.“ Představený vyšel z haly ven a zamířil ke stájím.

Matuc, stále ještě zmatený ze všech těch událostí, k nimž v posledních minutách došlo, si připadal jako ve snu. Nařídil, aby mrtvého omyli a nabalzamovali.

„Ta kaluž krve tady zůstane,“ přikázal, když se k němu blížil jeden novic s kbelíkem a hadrem. „Bude nám Caradca a jeho oběť stále připomínat.“

Zamyšleně a smutně se zahleděl na rudou, vlhce se lesknoucí skvrnu na podlaze. Ulldart už nikdy nesmí upadnout pod knutu krutého panovníka. Jeho přítel je tímto varováním všechny zachránil.

I.

„Sinured byl vojevůdce proslulé barkidské armády, vybojoval pro říši celé tucty vítězství a vyhříval se na výsluní slávy, neboť požíval nebývalé vážnosti u prostého lidu, který ho velebil jako velkého hrdinu.

V hloubi duše však Sinured toužil po ještě větší moci a potají usiloval o získání královského trůnu, jenž mu ovšem dle práva nenáležel. Aby dosáhl svého cíle, byl ochoten jakékoliv oběti, a protože Ulldrael Spravedlivý na jeho vroucí modlitby nikterak neodpovídal, poohlížel se po jiných spojencích.

A Sinured uzavřel pakt s tím nejhroznějším.

,Jestliže mi pomůžeš, mocný Tzulane, dobudu pro tebe obrovskou říši a krví poražených nepřátel napíšu tvé jméno na zdi jejich pevností,‘ přísahal Barkiďan. ,Nikdo se už nikdy neodváží postavit se mi do cesty. Na počest ti obětuji své nepřátele a z jejich lebek a kostí si postavím trůn.‘

Tzulanův duch s radostí vyslyšel prosby mocného vojevůdce. ,Dáš zakázat všechny staré bohy, zbouráš jejich chrámy a svatostánky a budeš velebit jenom mne jako jediného boha. Za to ti propůjčím moc, jakou dosud neměl žádný smrtelník.‘

A Tzulanův duch obdařil svého služebníka řadou nejpodivnějších a nejodpornějších schopností, které měly za následek, že nikdo neměl naději porazit ho v poctivém boji…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

svazek XXI., strana 1045

Ulsar, hlavní město království Tarpol,

konec podzimu, 441 p. S.

Jako vždy vyšel při východu slunce trubač na dvůr kasáren, přiložil trumpetu ke rtům a zahlaholil na ni ranní budíček.

Tóny fanfáry se hlasitě a zřetelně rozlehly místnostmi a probudily k životu kasárna i všech pět set vojáků, kteří v nich byli ubytovaní.

Chvíli poté seržanti s hlučným řevem vyháněli poslední ospalé příslušníky posádky z tvrdých pryčen.

Komíny v kuchyni vyplivovaly do narůžovělé oblohy hustá oblaka kouře, v obrovských kotlích se už dobrou půlhodinu vařila neoblíbená kaše z ovsa, sušeného ovoce, mléka a přemíry vody.

Rozběhl se obvyklý každodenní ruch a shon. Všude rachotily závěsníky, po dvoře dupaly těžké holínky, žádný z vojáků nechtěl přijít pozdě na nástup.

Pouze v jediném pokoji v celých kasárnách nadále vládl naprostý klid.

Zpod hory polštářů, přikrývek a péřových dek se ozývalo pravidelné chrápání, tu a tam doprovázené zamlaskáním, když byl rámus na dvoře pod oknem až příliš hlasitý a spáč nabyl dojmu, že ho ten randál ruší.

Jemné zaklepání na dveře ničeho nedosáhlo, a dokonce i když tiché ťukání přerostlo v bušení připomínající rachot bubnů, hora polštářů se téměř nehnula.

Před dveřmi pánova pokoje stál Stojko, v jedné ruce držel tác bohatě obtížený chlebem, koláčky, sýrem, salámem, medem a řadou dalších pochutin, druhá ruka ho mezitím už začínala bolet, jak jí neustále bušil na dveře. Nakonec přestal čekat na vyzvání a vešel do místnosti, přičemž si dal záležet na tom, aby za ním dveře hlasitě zaklaply.

Těžké, tmavé záclony, které bez nejmenší námahy pohltily všechny sluneční paprsky, jemně povlávaly sem a tam, hora polštářů však dále pochrupovala.

Služebník, který byl zároveň i důvěrníkem a vychovatelem, opatrně položil podnos na noční stolek, rozhrnul závěsy a vpustil do místnosti světlo a chladný ranní vzduch.

Neviditelný spáč něco zabručel a zavrtal se hlouběji do peřin.

„Dobré jitro, pane,“ pronesl Stojko medově sladkým hlasem a nadzvedl cíp peřiny. „Musíte vstávat.“

„Já jsem tadc, mně nikdo nebude nic nařizovat,“ ozvalo se nezřetelně z měkké hory. „Můžu spát, kdy a jak se mi zachce, a tak dlouho, dokud se mi bude chtít.“

„Zajisté, pane.“ Dlouholetý služebník a důvěrník následníka trůnu si tiše povzdechl, tyto ranní rituály znal až příliš dobře. „Ale v deset se máte setkat s vrchními výběrčími daní, potom musíte cvičit s tělesnou gardou. Po obědě máte na programu výuku šermu a hodiny jízdy na koni.“

Peřiny se zachvěly, neviditelný spáč se zasunul hlouběji k nohám postele. „Já nechci. Jdi pryč. Řekni jim, že jsem nemocný nebo cokoliv, co tě napadne.“

„To nejde, pane.“ Stojko se ušklíbl a nalil do stříbrného poháru horké mléko. „Kromě toho vás chce vidět váš otec. Doufám, že jste ještě nezapomněl, že je kabcarem a že má ve zvyku reagovat velice podrážděně, když někdo bezodkladně nevyhoví jeho požadavkům?“

Služebník si shrnul z obličeje hnědé vlasy, sahající mu až na ramena. Pár pramínků, které se chtěly vzpínat, zastrčil za ucho. V očích mu jako obvykle pohrávalo šibalství. „Pane, koláčky jsou ještě teplé, a když si do mléka přidáte lžíci medu, bude vám dnes obzvláště chutnat. Zjemnil jsem ho špetkou skořice, mňam.“ Hlučně začichal, přičemž se mu mohutný raťafák mírně rozechvěl, a napodobil hlasité srkání.

Hora polštářů rázem jako by explodovala. Tarpolský tadc, mladík obdařený značnou nadváhou, s vybledlými, řídkými plavými vlasy a obličejem širokým jako palačinka, se vynořil z lůžka jako velryba z moře.

„Dej ty prsty pryč od mojí snídaně, Stojko!“ Nesympatický, pisklavý hlásek následníka trůnu se služebníkovi bolestivě zařezával do uší. „Tys už určitě jedl.“

„Před třemi hodinami, pane,“ pronesl muž s mohutným knírem pod nosem. Zkřivil ústa, byl spokojený, že jeho lest zafungovala tak, jak měla.

„Jak jen můžeš tak brzo vstávat? Vždyť tou dobou je svět venku za okny ještě ponořený do tmy.“ Chamtivě si strčil do úst dva koláčky najednou a zalil je hltem mléka.

„Teď vás nechám v klidu posnídat,“ Stojko se mírně uklonil. „Zazvoňte, až budete hotový a budete chtít, abych vás oblékl.“ Tadc mu milostivě pokynul a zakousl se do několika koleček trvanlivého salámu.

„Někdo by měl mladému princi pořádně napráskat na zadek,“ zamumlal si důvěrník pod vousy, když zase stál venku přede dveřmi.

Tadc, jenž někdy lépe, jindy hůře slyšel na jméno Lodrik, se narodil před patnácti lety. Stojko měl následníka trůnu od narození na starost. Měnil mu plínky, naučil ho chodit a mluvit, ale nikdo pořádně nevěděl, jak je možné, že se mladík tak liší od svých předchůdců.

Jeho předkové pocházeli z dlouhé hrdé řady vojáků a vojevůdců, což ovšem chlapce vůbec nezajímalo a také to okázale dával najevo.

Na koni se vyjímal asi jako pes na ledě, šavle mu připadala příliš těžká, počítání zvládal jen s největší námahou.

Pro jistotu ho drželi co nejdále od různých banketů, plesů a audiencí, a když už byl z nějakého důvodu přítomen, usadili ho pokaždé co nejdále dozadu, třeba i na bidýlko, jen aby svému otci nedělal ostudu.

Tarpolský kabcar, stárnoucí bojovník, voják každým coulem, nedělal žádné tajnosti s tím, že mu jeho jediný potomek přináší samá zklamání. Prostí lidé nazývali tlustého chlapce posměšně „tras tadc“ – koláčkový princ.

Před nedávnem se Lodrik málem udusil svým oblíbeným perníkem, když z nepozornosti spolkl mandli, aniž by ji rozkousal. Od té doby přestali kuchaři zdobit pokrmy oříšky, mandlemi a jinými ozdůbkami, které by pro princův krk mohly znamenat nebezpečí.

Kabcar učinil poslední zoufalý pokus. Nařídil, aby syna ubytovali v kasárnách v hlavním městě v naději, že se tam mladík přece jen nadchne pro armádu a vojsko, nebo že se aspoň naučí disciplíně. Stojko se obával, že ani tento pokus nebude mít úspěch.

O čtvrt hodiny později začal zvonek v místnosti pro služebnictvo vyzvánět na poplach.

„Neslyšíš? Milostivý pán právě dojedl,“ vyhrkla Drunja ustaraně, když se Stojko ani nehnul a klidně dál seděl na místě. Služebná měla na starost jedinou práci, připravovat pro následníka trůnu jídlo.

„Doufám, že si nespletl podnos s velkým koláčem a nevylámal si na něm zuby,“ rýpl si čeledín Kalinin a zakoulel očima. „Jestli ztloustne ještě víc, budou mu muset koupit pivovarskou kobylu, normálním koním by zlomil hřbet.“

„Drž hubu, nebo tě nechám osedlat místo koně. Uvidíme, co pak budeš říkat.“ Stojko se pomalu zvedl, nohy mu ztěžkly jako olovo. „Myslím si, že by se z toho mladíka ještě mohlo něco vyklubat, kdyby se o něho všichni pořád neotírali. Drunjo, udělej mu dnes na oběd jeho oblíbené jídlo. Po schůzce s vrchními výběrčími daní je vždycky celý podrážděný, a to už moje nervy špatně snáší, stejně jako učitelé šermu a jízdy.“ Kuchařka přikývla a zkontrolovala regály se zásobami.

„Jestli tě zajímá, co si myslím, tak jediný, co mladýmu chybí, je pořádnej výprask.“ Kalinin prudce udeřil plochou dlaní do stolu, až pár odrobinek chleba vyletělo vysoko do vzduchu. „Prásk, prásk, pár zprava, pár zleva, a hned by se naučil poslouchat.“

Stojko odešel ke dveřím. „To jsem už taky navrhoval, ale kabcar mi to zakázal. A teď mě politujte, protože mu musím jít pomoct do šatů.“

„Ty už se stejně nedají dopnout,“ ušklíbl se čeledín a napodobil kolébavý krok následníka trůnu. „Došla látka, zavolejte krejčího!“

Drunja vyprskla smíchem, Stojko zmizel za dveřmi a vrtěl přitom hlavou.

Když vešel do tadcova pokoje, zjistil, že se Lodrik mezitím začal sám oblékat. Na pravé noze chyběla punčocha, košili měl zapnutou nakřivo a paruka mu na hlavě klouzala z místa na místo.

„Kdes byl? Nemůžu najít druhou punčochu!“ bědoval tadc s nešťastným výrazem ve tváři, bledě modrá prasečí očka mrkala a dožadovala se trochy soucitu.

„Ach, pane,“ sloužící vytáhl nacvičeným hmatem chybějící část oděvu z neurovnané hromady šatstva, „zatím si prostě vezměte tady tu.“

Než se vojenský kabátec, košile, boty, svrchní háv a plášť správně usadily na objemné mase Lodrikova těla, uplynula dlouhá řádka minut.

Vrchní výběrčí daní přivítali oba opozdilce s neskrývaným rozhořčením, jako by byli soudci a měli před sebou dva pobudy, které královští vojáci chytili a poslali do vězení, když se podezřele potulovali krajem.

Jejich vysoké, napudrované paruky pronikavě voněly parfémem a levandulí, aby se do nich nedali moli.

Stojko ze sebe vychrlil záplavu slov, aby omluvil tadcovo zpoždění, a rychle se vypařil, zatímco se následník trůnu oddal svému matematickému osudu a strávil následující hodiny pokusy o výpočty daní a úroků.

Lodrik nejdříve dohnal oba úředníky k zoufalství a poté zmátl pomocí nejasných rozkazů a nemožných povelů padesát mužů své tělesné gardy natolik, že klopýtali po cvičišti jako bezhlavá kuřata, protože se s naprostou vážností snažili přesně plnit nesmyslné příkazy.

Plukovník Stoltoj Mansk, velitel královské gardy a celé posádky, stál u okna své pracovny a s narůstajícím zděšením sledoval trapné scény. Nemohl však mladému muži jen tak zatrhnout představení, takové ponížení mladého tadce by mu přineslo nanejvýš degradaci.

Jenže když se najednou srazili hned tři vojáci tělesné gardy a jednomu přitom vypadla z ruky halapartna, o kterou čtvrtý voják zakopl a spadl, musel jednat. Přestal se trápit možnými důsledky.

„Seržante, zatrubte na poplach. Chtěl bych, aby jednotka provedla jedno cvičení, při němž si vyzkoušíme rychlost,“ křikl na šklebícího se trubače, postávajícího na dvoře.

Hudební povel, třebaže zatroubený poněkud roztřeseně, jak se trubač marně snažil potlačit smích, přerušil divadlo na cvičišti, které začínalo připomínat cirkus. Tělesná garda se rozběhla a dorazila na stanoviště. Vojáci dokázali, že jsou nejrychlejší ze všech jednotek.

Lodrik se díval za muži, kteří se kolem něho hnali na místa, sklopil šavli, pokrčil rameny a zašel do budovy.

„Je nejvyšší čas, aby odsud následník trůnu zmizel.“ Plukovník si prohlížel rozzářené tváře svých lidí, které blažilo vědomí, že konečně vyklouzli mladíkovi ze spárů. „Dříve než první gardisté začnou uvažovat o dezerci.“

* * *

„Můj syn je naprosté budižkničemu.“ Věta se neblaze vznášela ve vzduchu v kabcarově čajovém salónku. Vonělo zde koření a silný tabák, v popelníku žhnula regentova dýmka, oheň v ní však zvolna pohasínal.

Plukovník Mansk míchal lžičkou nápoj. Než aby panovníkovi odpověděl, raději se zadíval na dno zlatem zdobeného šálku.

„Nemám z něho nejmenší užitek, je to obyčejný paňáca, který se věčně nacpává koláčky a lidi v Tarpolu z něj mají legraci.“ Grengor Bardri¢, tarpolský panovník, správce devíti provincií, muž, který rozdrtil nespočet selských bouří a povstání a dokonale vycvičil několik bojových jednotek, svěsil ramena. „Ostatní královské rody si zakrývají rukou ústa a bezostyšně se nám pošklebují, když se někdy někde objeví na slavnostním banketu. Místo toho, aby se věnoval konverzaci, má celou dobu plnou pusu.“

„Nepochybně má i dobré stránky, Výsosti,“ prohodil plukovník nesměle, aniž by pozvedl zrak.

„Podle toho, co o něm ze všech stran slýchám, je dokonale skrývá.“ Kabcar zkřížil ruce za zády a pohlédl z okna.

Na obzoru se sbíhala temná dešťová mračna, škvírami v oknech pronikal dovnitř chladný vzduch a plamínky rozestavených svícnů se zatřepetaly. Zdálo se, že země ospale, téměř letargicky čeká na příchod zimy.

„Přece z toho klacka nějak musím udělat pořádného chlapa. U Ulldraela, jak má vést říši, když jediné, co ho zajímá, je jídlo? Mansku, obávám se, že tarpolská říše zemře spolu se mnou.“

Důstojník si odkašlal. „To přece ne, Výsosti. Jednotky jsou vycvičené jako nikdy dřív, v provinciích je poměrně klid, zdá se, že i obyvatelstvo je docela spokojené.“ Plukovník odložil šálek a podíval se na panovníka. „Dopřejte mu trochu času…“

„Ale ne ve vašich kasárnách, co?!“ Grengor odtrhl pohled od mraků a otočil se na podpatku. „Nikdo ho nesnese déle než měsíc. Všude, kde je, vyvolává jenom samé potíže, nejrůznější stížnosti a všemožné povídačky se kupí jedna za druhou. Abych pravdu řekl, nevím, co si s ním mám počít.“

Kabcar si nalil další šálek čaje a očima sledoval vznášející se jemné obláčky páry. „A k tomu všemu se ho pár šílenců od doby, co přes zdi paláce pronikla ven zpráva o vidění toho mnicha, neustále snaží zabít. Vždyť to není tak dlouho, co stráže dopadly jednoho tzulánského fanatika, který se s dýkami v rukou snažil proplížit dovnitř. Před třemi dny kdosi poslal Lodrikovi otrávený koláč, ten pokus stál jednoho ochutnávače život. To je prostě k uzoufání.“

Mansk znovu přiložil šálek ke rtům a dal si doušek silného černého čaje, do něhož zamíchal lžičku třešňové marmelády.

„Možná mu jenom chybí odpovědnost, Výsosti. Není na ni zvyklý. Copak tady může vykonat něco velkolepého? Při všem, co dělá, mu někdo stojí za zády a dohlíží na něho, Stojko mu pomáhá dokonce i s oblékáním. Jak se tedy má něco naučit? Říká se, že muž roste s úkoly, které jsou na něho kladeny.“

„Třesky plesky. Jemu by rostlo nanejvýš tak břicho, protože by se kvůli starostem tím víc nacpával koláčky, keksy a dorty.“ Grengor vzal z malé poličky nad krbem skleněnou karafu a nalil si do čaje trochu pálenky. Po krátkém zaváhání si dolil další, velkorysou dávku. Potom ze šálku opatrně usrkl. „Ale možná by to nebylo špatné zkusit.“

Kromě praskání ohně v krbu nebylo nic slyšet, husté tmavomodré koberce na stěnách tlumily všechny rušivé zvuky – což byl důvod, proč kabcar tuto místnost tak miloval. Zde zapomínal na pár hodin na tíhu odpovědnosti, na lidi a na skutečnost, že je vládcem Tarpolu. Bez čaje, vydatně vylepšeného silným alkoholem, nechtěl a už ani neuměl pracovat, natož pak činit nějaká rozhodnutí.

Bylo neštěstí, že mu žena zemřela při Lodrikově porodu, zvláště ona měla útulnou atmosféru této místnosti vždycky nesmírně ráda. Bylo ironií osudu, že to trdlo, co bylo jeho synem, přišlo na svět právě zde.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Jak Mansk, tak i Grengor považovali nečekaný zvuk za nehoráznou drzost.

„Co má být?!“ vyštěkl kabcar. Sluha v livreji opatrně strčil hlavu do místnosti.

„Váš syn vás očekává v audienční místnosti, Výsosti.“

„Řekni mu, že hned přijdu.“ Sloužící zmizel.

Grengor si upravil tmavě šedou uniformu, smetl ze zlatých výšivek pár smítek, uchopil šavli, kterou používal při chůzi jako hůlku, a zamířil ke dveřím. „Půjdete se mnou, plukovníku. Možná nastanou okolnosti, kdy budu potřebovat vaši pomoc.“

Mansk rázem dopil čaj a vyskočil ze židle. „Jak poroučíte, Výsosti.“ Pospíchal ke dveřím a otevřel je, aby kabcar mohl projít. „Co máte v úmyslu? Přišel jste na něco nového?“

„Nebuďte tak zvědavý, člověče.“ Grengor se najednou pousmál a položil důstojníkovi ruku na rameno. „Ale tím, kdo mě přivedl na správnou myšlenku, jste byl vy. Nic horšího než to, co tu teď máme, už stejně nemůže nastat.“

„Jedině kdyby se tadcovi něco stalo,“ nadhodil plukovník, dal tarpolskému vládci přednost a zavřel za nimi dveře čajového salónku.

„Jsou dny, kdy by pro mě byl návrat Doby temnoty výměnou za tohohle syna snad i určitým vykoupením. To mi můžete věřit, Mansku.“

Grengor kráčel lehkým krokem směrem k audienčním komnatám, zatímco ustaraný plukovník Mansk si marně lámal hlavu nad slovy nečekaně dobře naladěného kabcara.

* * *

Audienční komnata, velký, světlý sál s mnoha zlatými ozdobnými prvky, rozměrnými obrazy bývalých panovníků a impozantními sloupy, byl jako vždy přeplněn kancléři, úředníky a písaři. Přede dveřmi čekala dlouhá řada prosebníků.

Ať už to byli kupci, měšťané, žebráci nebo sedláci, každý den docházely do paláce celé zástupy těch, co chtěli předstoupit s nějakou žádostí. Nejčastěji toužili po tom, aby ji mohli přednést osobně samotnému kabcarovi.

Když Grengor s plukovníkem Manskem žadatele míjel, oslovilo panovníka několik odvážlivců, kteří po něm požadovali snížení daní, stěžovali si na svého velkostatkáře nebo prostě „přišli s dobrými nápady, jak obohatit státní pokladnu“ – s návrhy pochybných loterií, zástavních úpisů a řady dalších, podobných věcí.

Grengor Bardri¢ jim všem majestátně pokynul, hbitě kolem nich prošel, přičemž pohupoval šavlí v ruce, a rychle zmizel v audienční komnatě. Mansk s několika sloužícími mezitím vyhnal pár nejdotěrnějších křiklounů na čerstvý vzduch.

Za několik minut zavládl na chodbě opět klid, důstojník si upravil uniformu a vešel do audienční komnaty.

Kabcar trůnil v obrovitém, vyvýšeném dřevěném křesle, zdobeném řadou rytin a vyloženém kožešinami a měkkými látkami. Kolem něho se hemžili a míhali dvořané v honosných šatech a zástup písařů.

Vyvolávač u dveří udeřil ohlašovací holí třikrát o zem. „Plukovník Mansk, velitel prvního regimentu, velitel Královské tělesné stráže a…“

„Ano, ano. To vím, právě jsem s ním popíjel čaj,“ utrousil Grengor nevrle a pokynul důstojníkovi, aby přistoupil blíž. „Postavíte se za mě, abych měl krytá záda.“ Sloužící přinesl kabcarovi pohár, z něhož se linula podezřelá vůně grogu. „A teď sem pošlete tadce. Toužím po přítomnosti svého syna.“ Panovníkovu ironickou poznámku doprovázel tichý smích.

Když následník trůnu vstoupil do audienční komnaty, kousl se důstojník do rtu, aby se nedal do hlasitého smíchu,. Porušit protokol příliš okatě nebylo nikdy dobré, ale obrázek, který se přítomným naskytl, byl prostě příšerný.

Na čele tlustého mladíka se skvěla široká boule, pravou paži měl v pásce, ruku převázanou obvazem a oči zarudlé pláčem.

Někteří z úředníků bleskurychle vytáhli z kapsy kapesníky, jiní se odvrátili stranou a jen chvějící se ramena prozrazovala jejich reakci. Místností se rozlehl pobavený šum, který zesílil, když tadc za pomoci věrného Stojka začal kulhat ke svému otci.

„Výuka v jízdě na koni?“ zeptal se Grengor a na první pohled vypadal vcelku pobaveně. Syn němě přikývl, zatímco se ze všech sil snažit zachovat dekorum.

„Měl jste ho vidět, jak s tím polodivokým hřebcem zatočil, vznešený kabcare.“ Stojko se uklonil a i tentokrát se pokusil zachránit situaci. „Všichni jsme ho od toho zrazovali, ale tadc projevil značnou odvahu a bez pomoci na koně nasedl. Bestie se bránila a pětkrát ho setřásla ze sedla, ale nakonec ji tadc přece jen zkrotil.“

Řada kancléřů a úředníků zdvořile zatleskala, písaři sklonili hlavy a škrábali po papírech, aby pro budoucnost zaznamenali další dobrodružství následníka trůnu.

Lodrik popotáhl a nejistě se usmál. „Ano, přesně tak to bylo.“

„Mám radost, že se z mého syna přes noc stal statečný muž.“ Kabcar pozvedl pohár a připil mu na zdraví. „Možná pro něho přece jen ještě existuje naděje. A jednoho dne se naplní.“ Ukázal na obvázanou ruku. „Zlomená?“

Stojko jeho domněnku popřel. „Malé škrábnutí šavlí, když se pokoušel o jeden obzvláště krkolomný manévr a zachytil čepel svého učitele holou rukou. Tadc je skutečně velmi obratný, vznešený kabcare.“

Ode dvora znovu zazněl potlesk, písaři opět namočili brka do kalamářů a hbitě čmárali po papíře.

„Dozrává den ode dne víc a víc, nemáte také takový dojem, plukovníku?“ Grengor se s úsměvem obrátil na důstojníka, jenž si rukavicemi zakrýval ústa a schovával za nimi široký úšklebek.

„Ach ano, určitě, vznešený kabcare,“ Mansk si odkašlal. „Velení vojskům ovládá téměř perfektně. Mí muži z něho jsou… jak bych to řekl… úplně na větvi.“

Lodrik se rozzářil a trochu se vzpřímil, jen aby se s bolestným zaúpěním opět rychle nahrbil.

Kabcar odložil pohár s grogem a zatleskal rukama. „Teď nás nechte o samotě. Můj syn a já si musíme probrat jistou rodinnou záležitost. Audience je pro dnešek u konce.“

Grengor pokynul vyvolávači, který tuto zprávu okamžitě oznámil lidem čekajícím v předsálí. Dvorská společnost se rychle stáhla a vyšla ze sálu.

Po chvilce zůstali důstojník, Stojko, Lodrik a panovník o samotě.

„A teď pravdu, Stojko. Písaři a všichni zvědavci jsou pryč.“ V kabcarově tváři se objevil ledový výraz. Zvolna se zády opřel o opěradlo trůnu a usrkával z poháru.

Manskovi se udělalo zle, zatočila se mu hlava, protože dostal strach, že kabcara co nevidět popadne záchvat vzteku. Jako na zavolanou ohlásilo vzdálené zadunění zvenčí pořádnou bouřku.

„A až budeš příště podávat hlášení, tak tolik nepřeháněj. Každý ví, že lžeš, ale musí to být až tak přehnané?“

Tadcův důvěrník protáhl koutky úst a uklonil se. „Promiňte, Výsosti, ale myslel jsem si, že by to vrhlo na následníka trůnu lepší světlo. Vždyť se ta hlášení přece zapisují i kvůli příštím generacím. A až Lodrik vyroste a bude z něho udatný muž, který bude vaší říši skvěle vládnout, jak by asi znělo, kdyby někdo někde objevil zápis: tadc spadl v patnácti letech z nejkrotšího koně v královských stájích, protože nedokázal pořádně zasunout nohu do třmenu?“

„Moc dobře asi ne,“ dal mu Grengor za pravdu, „určitě by to neznělo dobře. Děkuji ti, že v duši chováš takovou důvěru, když se jedná o mého syna. A co se stalo s jeho rukou? Opravdu to byl nějaký krkolomný manévr?“

„Chtěl jsem…“ nadechl se Lodrik, ale kabcar mu rázem uťal slovo.

„Ať laskavě drží hubu. S ním si promluvím později. A ty, Stojko, hovoř.“

„Učitel šermu je celý bez sebe, Výsosti.“ Stojko se znovu uklonil, tadcovi stékaly po tvářích slzy. „Lodrik měl učinit výpad a vést úder šavlí na učitelovu hlavu. Jenže ztratil rovnováhu, když se pravou ostruhou bodl do prstu na levé noze. Zděšením poté upustil šavli, a když ji chtěl zvednout, omylem ji uchopil za čepel, Výsosti.“

„Pane otče, to není učitelova chyba, prosím, ať ho netrestají,“ pozvedl Lodrik hlas.

Grengor na něho chladně pohlédl. „Kdybych měl potrestat smrtí všechny, kteří byli jeho učiteli, když se během výuky zranil, byl bych dnes posledním žijícím člověkem v celém Tarpolu.“ Panovník v průběhu řeči neustále zvyšoval hlas. „Nejspíš bychom tu pak neměli ani žádné koně, žádné psy, dravce nebo jiná zvířata. On si nechá na botách ostruhy, když jde na hodinu šermu? Kulhá, protože ho ostruha bodla do prstu na noze?“

Grengor se předklonil, rukama pevně sevřel opěradla křesla. Regentovi zbělaly klouby na rukou, paže se zachvěly a na krku mu výrazně naběhly žíly. Mansk pro jistotu ustoupil o krok dozadu.

„Jak tedy má můj syn jednoho dne vládnout říši? Jak, ptám se ho?“ Lodrik upřeně zíral na otce, roztřásla se mu brada a z koutků očí se řinuly další a další slzy. „Jenom ať se na sebe někdy podívá, s tím svým ksichtem jako měsíček a nafouknutým panděrem. Šikovný je, jako kdyby neměl na ruce jediný prst. Neumí jezdit na koni, neumí bojovat ani velet.“ Grengor zabušil pěstí do opěradla křesla. „A úplně nejhorší je, že na takovém holomkovi závisí budoucnost Ulldartu. Dostávám strach, jenom když vyjde z místnosti!“ Vysoký sál znásoboval hlasitost Grengorova řevu, poslední věta se odrážela od stěny ke stěně a vznášela se v sálu.

Tadc se rozplakal a pak už jen bezostyšně fňukal, což panovníka pouze popíchlo k dalším tirádám.

Důstojník postřehl, že se ve Stojkových očích zračí soucit, a i on pocítil k mladíkovi něco jako lítost a pochopení. Původní škodolibá radost mu rychle vymizela z duše.

„To je pro nás, pro Tarpol a možná i pro celý Ulldart nemožná blamáž. Co si asi tak Ulldrael Moudrý myslel, když nám poslal ono proroctví?“ Kabcar se postupně uklidňoval, vyhledal si pohodlnou polohu a opět uchopil pohár s grogem.

„Ale já zařídím, aby se naučil, jak se musí chovat budoucí regent. Plukovník Mansk mě přivedl na skvělou myšlenku.“ Důstojník vrhl na panovníka udivený pohled. „Vy jste mi přece říkal, že muž roste tím, že je nucen zvládat úkoly, které jsou na něho kladeny, nebo snad ne?“

Mansk pomalu přikývl a v duchu horečně přemýšlel, jaký osud mladému tadcovi svými slovy přisoudil. I Stojkovi se ve tváři objevil tázavý výraz.

Lodrik si jen odfrkl a vytáhl z rukávu uniformy kapesník. Sálem se rozlehlo hlasité zasmrkání. Celá plejáda předků a vybledlých regentů se na tlustého mladíka zadívala ze svých podobizen mírně vyčítavým pohledem.

„Skutečně jsem pro svého pana syna vymyslel úkol, který ho patřičně připraví na dobu, kdy bude panovat a vládnout.“

„Já nechci,“ ozvalo se trucovitě z tadcových úst. Mladík se ještě jednou vysmrkal a hněvivě na otce pohlédl.

„Ale ano. Bude chtít. Zpočátku jsem ho chtěl pro blaho celého Tarpolu strčit do nejhlubšího sklepení paláce, ale pak jsem dostal lepší nápad.“ Grengor povstal. „Nikdo by neměl někdy v budoucnu říkat, že rodová linie Bardri¢ů po mně přivedla na trůn neschopného kabcara.“ Sešel ze schodů a postavil se před svého obtloustlého potomka. „Zítra ráno odcestuje.“

Tadcovi se údivem rozšířily oči. „Ale kam? Já nechci pryč. Přichází zima a cestování je teď strašně namáhavé.“

„Ať už přestane kňourat, nebo mu tady a teď vrazím tímhle pohárem takovou na budku, až mu z ní začnou lítat šindele, pane synu,“ zaryčel kabcar nečekaně a udeřil šavlí o mramorovou podlahu. Plukovník a Stojko se ani nehnuli, ale tadc sebou trhnul, jako by těsně vedle něho udeřil blesk. „Zítra časně ráno odsud se Stojkem, jedním rádcem a svou tělesnou gardou v naprosté tichosti zmizí.“

Mansk byl potichu jako myška, aby k sobě nepřitáhl panovníkovu pozornost. Copak někdy něco říkal o nějakém rádci?

„Odcestuje do provincie Granburg a vystřídá tam guvernéra. Vasilij Jukolenko je mi už dlouho trnem v patě.“

Manskovi spadly při tomto příkazu rukavice na zem, Stojko nevěřícně povytáhl obočí, Lodrikovi spadla brada a tupě se na otce zadíval.

„No ano, ale jak… myslím…“ koktal tadc, ale Grengor panovačně zvedl ruku a mladík v mžiku zmlknul.

„Já jsem ještě neskončil s tím, co mu chci říct, můj synu. On tam nepojede jako tadc, místo toho se bude vydávat za syna jednoho hara¢e, který si ten úřad koupil. Tak daleko na severu, stranou od centra veškerého dění, mého pana syna nikdo nezná, takže se nemusí bát případných atentátníků.“ Panovník položil prázdný pohár na stůl a upřeně se zahleděl do mrkajících prasečích oček následníka trůnu. „Až mu nařídím, aby se vrátil, očekávám, že z něho bude muž, který dokonale zvládne všechno, co musí umět budoucí kabcar. Stojko mi bude ručit za to, že tomu tak bude.“

Grengor se opět posadil, Lodrik se pohledem zavrtával do nohou. Daleko od lahodných koláčků, teplého mléka a teploučké postele, to byly opravdu špatné vyhlídky.

„Výsosti, s dovolením, tato myšlenka je vskutku znamenitá.“ Mladíkův sluha a rádce se opět pousmál. „Ale nemáte také pocit, že by to na začátek možná znamenalo až příliš mnoho odpovědnosti najednou?“

„Kdybych zítra zemřel, usedl by na trůn. To by v mých očích byla na začátek příliš velká odpovědnost,“ odsekl Grengor. „Když zvládne zkušební kolo v Granburgu, bude také schopný důstojně vládnout Tarpolu. Jestli se mu to nepovede, je ve sklepě paláce pořád ještě dost místa a já na trůn dosadím někoho jiného, i kdybych ho měl sebrat někde na ulici. Pochopil to můj pan syn?“

Tadc hlasitě polkl a rychle přikývl.

„Koho mu dáme s sebou jako osobního tělesného strážce a učitele, který ho bude cvičit v zacházení se zbraněmi, plukovníku Mansku?“

Důstojník podle regentova tónu poznal, že nyní je na řadě i on. Sám však neměl nejmenší chuť na studené zimy na severozápadě říše, při nichž člověku u úst zamrzal dech. Rozhodl se, že se z této záležitosti obratně vykroutí, musel však postupovat jemně a navýsost taktně.

„Výsosti, je pro mne neutěšitelným zklamáním, že mne povinnosti nutí zůstat zde v hlavním městě.“ Kabcar při jeho slovech udiveně otočil hlavu směrem k plukovníkovi. „Vím však o někom, kdo je pro tento úkol jako stvořený,“ dodal Mansk rychle. „V elitní jednotce máme jednoho zkušeného, statečného bojovníka, který dosud shodil každého protivníka z koně nebo ho šavlí poslal na onen svět. To by byl ten pravý muž. Tento zodpovědný úkol je pro něho jako stvořený.“

Stojko s neskrývanou nelibostí pohlédl na důstojníka, jenž se právě vyvlékal z cesty na sever a pobytu ve vzdálené provincii, který se mohl protáhnout na neurčitou dobu.

Grengor krátce zapřemýšlel. „Zaručujete se za něho?“

Mansk přikývl. „Výsosti, nikdo by nemohl být vhodnější osobou.“

„Dobrá, spolehnu se na váš úsudek.“ Kabcar se zvedl a zamířil ke dveřím. „Nezapomeňte, že kdyby se mému panu synovi něco přihodilo, pravděpodobně znovu nastane Doba temnoty. Ale bez ohledu na to, co se stane s Ulldartem, tak za to v každém případě zaplatíte hlavou. Ve vašem zájmu doufám, že ten voják za něco stojí.“ Stojko se na důstojníka široce ušklíbl a vesele na něho zamrkal. „Tak zatím. Tvář mého pana syna bych už zítra nechtěl ve městě zahlédnout.“ Panovník vyšel bez dalšího pozdravu z komnaty.

„Vy jste dítko štěstěny,“ prohodil Stojko k plukovníkovi, jehož obličej nabral popelavou barvu. „Vy si tu budete sedět doma pěkně v pohodlí, zatímco tadcovi a mně budou v Granburgu omrzat zadky. Kdo ví, co všechno se tam nahoře může přihodit. Člověk slýchá plno řečí o divé zvěři.“ Důstojník ještě více pobledl a mimoděk si sáhl na krk.

„Je v Granburgu opravdu tak strašná zima?“ zeptal se Lodrik a sáhl si na obvázanou ruku. „Tak to tam nechci jet. Kromě toho, jestli tam pojedeme kočárem, určitě mě bude všecko bolet.“ Tadc se opatrně dotkl ramene a protáhl obličej. „Plukovníku, jak daleko je do Granburgu?“

„Odhaduju, že dobrých čtyři sta verst.“ Mansk přemýšlel, jestli by raději přece jen neměl s tadcem jet on sám. Aspoň by se mohl zabít rovnou na místě, kdyby ten tlustý, neohrabaný mladík spadl z koně a zlomil si vaz. Na druhé straně ho odrazovala vyhlídka na dalekou cestu a dlouhé zimní měsíce. Přece jenom raději pošle Valjakova.

„Co? Tak daleko? Tak to tam nechci.“ Lodrik uraženě protáhl pusu a dodal tak svému kulatému obličeji alespoň zčásti na důrazu. „Mohli bychom přece předstírat, že jsme odjeli, a potom bychom se sem zase nenápadně vplížili. Stojko, co ty na to?!“

Důvěrník potřásl hlavou. „Nechci vašeho otce rozhněvat. On určitě vyšle zvědy, aby zjistil, jestli jste opravdu dojel až do Granburgu. Je to velice opatrný muž.“

„To je pěkné svinstvo.“ Následník trůnu zalovil nezraněnou rukou pod pásem, kterým měl převázané břicho, a vylovil odtamtud pomačkaný keks, který si rychlým pohybem vsunul do úst.

Stojko i plukovník si oba najednou zhluboka povzdechli, když sledovali, jak se Lodrik kolébá ven.

„Už vidím, jak se moje hlava kutálí po zemi,“ zahučel důstojník, kterého se zmocnilo neblahé tušení.

„Kdo to přišel s nápadem, že obtížné úkoly udělají z člověka pořádného chlapa?“ namítl tadcův sluha.

„Ale vždyť já to nemyslel tak, jak to kabcar pochopil.“ Mansk si navlékl rukavice a přál si, aby byl pouhým neznámým novicem v některém Ulldraelově klášteře.

„Dívejte se na to tak, že vy zůstáváte tady. Zatímco já tam umrznu. Říká se, že to prý není zvlášť krásná smrt.“ Stojko zacvakal zubama a otřásl se.

„Co to děláš? Tady uvnitř není zima.“

„Já si to zatím jenom nacvičuju, plukovníku. Trénuju.“

II.

„Tzulanův duch lstí vylákal Ulldraela na místo, kde nevládly zákony prostoru ani času, zahalil ho mocným kouzlem a donutil ho ke stoletému spánku, aby nemohl zasahovat do dění na svém kontinentě.

A Sinured zabil moudrého krále Hultrase, vládce Barkidy. Vlastnoručně a zezadu. Potom odvlekl jeho ženu a čtyři malé děti na nejvyšší věž hradu a svrhl je z cimbuří, aby po králi nezůstal žádný legitimní potomek. Sinured obvinil z tohoto děsivého činu jednoho z králových rádců, předložil falešné důkazy a mučením si vynutil přiznání.

Když se lid doslechl, že je král mrtvý a nikdo z jeho dědiců nezůstal naživu, požadoval, aby na trůn nastoupil Sinured. Vojevůdce se lstivostí, která mu byla vlastní, zpočátku odmítal, potom se však po zdánlivém dlouhém zdráhání rozhodl korunu přijmout.

A lidé provolávali slávu novému vládci Barkidy, od něhož si tolik slibovali…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

svazek XXI., strana 1046

Provincie Granburg, království Tarpol,

zima 441 p. S.

Prvních tři sta verst urazila výprava po řece Repol na pronajatých obchodních lodích až nečekaně rychle, potom však museli pokračovat v cestě po zemi.

Zima, v Ulsaru zatím jen hrozící náznak, již výše na severu mocně roztáhla ledovou ruku, a čím dále postupovali ke Granburgu, tím bylo chladněji. Lodrik měl pocit, že do hlavního města provincie snad nikdy nedorazí.

Kromě několika nevelkých planin byl jediným obrázkem, který se tadcovi z okna kočáru skýtal, pohled na holé listnaté stromy.

Bezútěšně a bez známky života se táhly široko daleko, na lidi výprava cestou narazila jenom zřídkakdy. Pouze ojedinělé sloupce kouře, stoupajícího k šedé obloze, prozrazovaly skrytou vesnici, statek nebo osamělého uhlíře. Aby smutných věcí nebylo málo, všechno nasvědčovalo tomu, že brzy začne sněžit.

Družina cestovala oblastí dokazující, že v kraji o tarpolském programu rozvoje cest moc neslyšeli. Buďto sedláci a šlechtici kabcarovy příkazy zcela ignorovali, nebo sem rozkaz o nutnosti udržovat cesty v dobrém stavu zatím ještě nepronikl. Posel zřejmě ležel se zlomeným vazem někde v příkopě, protože jeho kůň přehlédl hluboký výmol.

Tadc, zabalený do tlustých kožešin a přikrytý několika dekami, seděl v pohupujícím se kočáře, který při každé nerovnosti hrozivě zaúpěl a zaskřípal. Mladík se snažil bojovat s nudou. Chlad se mu zažíral do šatů, dech se proměnil na obláčky sněhobílé páry.

„Koukni se, Stojko, já jsem drak,“ prohlásil chlapec a dýchl na sloužícího.

Muž, rovněž zabalený v nesčetných vrstvách hřejivého šatstva, předstíral, že se polekal. „Ulldrael nám pomáhej! Té bestii smrdí z pusy. Já umřu.“

„To není pravda.“ Tadc se urazil. „Mně nesmrdí z pusy.“

„Ale ano, smrdí, pane. My všichni smrdíme, a nepáchne nám jenom z úst. Přál bych si, abych ležel ve velké vaně, obklopený mladými děvčaty, která…“

Stojko si všimnul tázavého výrazu v obličeji následníka trůnu a zarazil se. Zapomněl, že jeho schovanec zatím nejeví o ženské pohlaví nejmenší zájem.

Kdejaký venkovský kluk už v patnácti letech určitě strávil aspoň jednu noc s dívkou. Stojko si občas kladl otázku, jestli tadc vůbec někdy najde zálibu i ve věcech, které nijak nesouvisejí s jídlem.

„Zapomeňte na to, pane.“

„Co chceš dělat s mladými děvčaty? Ty si přece pořád vymýšlejí samé hlouposti a dělají si z druhých legraci.“ Lodrik se na něho nechápavě zadíval. „Myslím si, že malá lodička by byla mnohem hezčí.“

„Určitě, pane,“ povzdechl si sloužící, přivřel oči a zůstal v myšlenkách u kádě s horkou vodou a dívkami. Spoustou dívek.

„Stojko. Já mám hlad.“

Sluha viděl, jak od něho právě počínající sen zvolna odplouvá, děvčata vyskočila a rozběhla se pryč, káď s vodou zmizela a on seděl nahý ve sněhu.

„Pane, vezměte si tašku, ležící pod vaším sedadlem. Jsou v ní ještě nějaké keksy,“ pronesl tiše a doufal, že se mu mladé ženy vrátí do snu.

„Ne, nejsou tam.“ Lodrikův hlas zněl strašně ufňukaně. „Snědl jsem je už předtím, ještě když jsi spal.“

„Pak už žádné nemáme.“ Stojko neměl chuť pouštět se s tadcem do diskuse. „Železná rezerva“ byla uložená na střeše u jiných zavazadel a Stojko kvůli tomu nechtěl nechat kočár zastavit. „Musíte počkat.“

„Ale já mám hlad teď, a ne až později. Podej mi koláčky, Stojko, a hned!“ Následník trůnu se svým nejkrásnějším tenorem prodral Stojkovi do zvukovodu, načež sloužící otráveně otevřel oči.

„Od kabcara jsem dostal za úkol, abych z vás udělal muže. Muži nejedí žádné koláčky. Rozhodně tedy ne pořád. A kromě toho v jednom kuse nekňourají.“ Stojko si všimnul udiveného výrazu v mladíkových očích. „Váš otec řekl, abych s vámi zacházel poněkud ostřeji, pane, a to také udělám.“

„Já nechci…“ nadechl se Lodrik.

„A neříkejte jenom samé: já nechci!“ Sloužící se zadíval do prasečích oček svého protějšku. „Už toho bylo dost. Jestli máte obsadit místo guvernéra, měl byste vypadat trochu důvěryhodněji, jako syn hara¢e, a ten se rozhodně věčně nenacpává koláčky. Vzmužte se přece. Ulldrael Spravedlivý ví, že já jsem ten poslední, kdo by vás chtěl komandovat, ale vezměte si mou radu k srdci.“

Lodrik hlasitě polkl, potlačil slzy a podíval se z okna. „Pokusím se o to, Stojko,“ zamumlal. „Jsem opravdu tak hrozný?“

„Ještě se toho musíte hodně naučit, pane, to je vše.“ Stojko se dostal do smířlivější nálady a povzbudivě poklepal tadcovi na rameno. „Však my už to nějak zvládneme.“ Sloužící si v duchu kladl za vinu, že i on má značný podíl na tom, že je následník trůnu tak změkčilý. Možná ho po všechny ty roky příliš rozmazloval. Bude se snažit, aby se mladíkovo chování výrazně zlepšilo.

Kočí zaryčel nějakou nadávku, najednou ucítili prudký náraz, cestující přepadli jeden přes druhého, potom se vůz nahnul a převrhl se na pravou stranu.

Látkové závěsy se nárazem zatáhly a uvnitř vozu se setmělo. Lodrik napolo ležel na Stojkovi, který zasténal a pokoušel se vymanit zpod váhy následníka trůnu.

„Pane, byl byste tak laskav a vstal? Nemůžu se nadechnout.“

Kočár definitivně uvízl, kočí nadával jako špaček a používal přitom výrazy, které Lodrik v životě neslyšel. Valjakov, urostlý, svalnatý tělesný strážce, ryčel na strážné hlasité povely.

„Já nic nevidím.“ Tadc se snažil narovnat, ale kvůli tlustým kožešinám byl ještě neohrabanější a nepohyblivější než obvykle. „Nejde to, Stojko.“

Když Valjakov otevřel dveře, udělal Lodrik kotrmelec a zcela nevladařsky, nedůstojně vypadl z kočáru a zabořil se do bláta. Měl na paměti káravá slova svého důvěrníka a rychle se vyhrabal na nohy, přičemž se snažil vypadat vznešeně, i když mu na šatech ulpělo nažloutlé, hnědé bláto.

Stojko se rovněž dost neobratně vysoukal z kočáru. „Co to mělo znamenat? Ležela na cestě nějaká kráva, nebo jsme snad přejeli obra?“

Tělesný strážce ukázal na zničené pravé přední kolo. „Kočí se nedokázal včas vyhnout výmolu. Náraz kompletně zničil ráfek kola.“ Osm mužů se právě snažilo zvednout kočár, aby ho mohli podložit kmenem stromu. Zbylí vojáci, kteří neměli s opravou kočáru co do činění, zůstali v sedle a pozorně se rozhlíželi po krajině. „Měli jsme velké štěstí, že se nám při tom nerozbila osa.“

Lodrik si kradmo prohlížel muže, kterého plukovník Mansk ustanovil jeho osobním ochráncem.

Valjakov, o hlavu vyšší než tadcův sluha, měl přes zimní šaty navlečený prostý železný pancíř přes prsa a chrániče rukou a nohou. Podšitá helma chránila dohola vyholenou hlavu před mrazivými teplotami.

Tadc měl pocit, že v ledově šedých očích svalnatého muže spatřuje něco hrozivého. Budily dojem, že se neustále mají na pozoru a rozhlížejí se, odkud by mohlo hrozit nějaké nebezpečí. Od tohoto muže nemohli útočníci čekat nejmenší slitování.

Na rozdíl od běžných zvyklostí, které v zemi vládly, neměl Valjakov plnovous, ale podél spodní čelisti a na bradě mu povlávaly stříbřitě bílé chlupy. Vyznačoval se jednou zvláštností, prakticky nehýbal levou rukou, kterou měl ve výši opasku neustále přitisknutou k tělu, na dosah rukojeti šavle.

A ještě jedna věc vzbudila Lodrikovu pozornost. Tělesný strážce chodil, jezdil a pohyboval se se vší tou výzbrojí a v těžkém zimním oděvu s takovou lehkostí, jako by měl na sobě jenom plátěné kalhoty a hedvábnou košili. Stojko, který byl rovněž vcelku statný muž, vypadal vedle něho jako malý chlapec.

„Jestli budou muži pracovat rychle, budeme za hodinku hotoví, pane. Naštěstí s sebou vezeme náhradní kolo,“ řekl Valjakov, uklonil se a přešel dopředu, aby pomocníkovi kočího pomohl uklidnit koně.

Stojko uhodl, na co jeho schovanec myslí. „Vypráví se, že v soubojích porazil více než padesát chlapů a jménem vašeho otce vedl vojáky v několika tuctech vítězných bitev.“

„Tak tomu ochotně a rád věřím.“ Lodrik se snažil setřást z medvědí kožešiny špínu, ale vlhká hlína držela. „Určitě mě dokáže naučit víc než můj starý učitel šermu.“

Sluha potřásl hlavou z jedné strany na druhou. „Prý to není člověk, s nímž by se dalo snadno vyjít, a má sklon k výbuchům vzteku. Měl byste to vědět, až vás bude učit.“

„Protože ani se mnou není snadné vyjít, budeme si určitě brzy rozumět,“ prohlásil tadc s důvěrou v hlase, popošel několik kroků, ale hned se zase vrátil zpátky.

Stojko tak zcela nesdílel názor následníka trůnu a v duchu se mu před očima objevovaly nejhorší možné rozbroje.

„Co má s rukou, že ji celou dobu drží u pasu a nepohne s ní?“ zeptal se Lodrik. „Vypadá nějak zvláštně.“

„Údajně za to mohla jeho nepozornost. Pokud vím, přišel o ruku už v mládí, někdy během výcviku. V gardě se vypráví, že nestačil uhnout hozené sekeře a ta mu ji usekla.“ Stojko zasunul vlastní ruku hlouběji do rukávu a napodobil pahýl. „Jeho rodina přivolala nejlepšího léčitele, který byl k sehnání, a ten mu ze železné rukavice, jakou si vojáci navlékají do bitvy, zhotovil mechanickou ruku. Valjakov údajně používá zbytky svalů na předloktí, aby jimi dokázal rozevřít a sevřít prsty. Jeho sevření je prý pevné jako ocel. A někteří z jeho protivníků nepřežili, když je tou mechanickou rukou praštil do hlavy.“

„Trochu mě to děsí.“ Tadc zahýbal prsty. „Jestli tak v té ruce cítí bolest?“

Sluha pokrčil rameny a otočil se. „Rozhodně to nedává najevo.“

Vůz se zastavil na malém pahorku, z něhož by byl překrásný rozhled, kdyby se zimní den choval k cestujícím o něco přívětivěji.

Hustá clona mraků jim znemožňovala rozhled a řídká mlha, povlávající v korunách holých, strnule vypadajících stromů, rovněž nepřispívala k tomu, aby krajina působila pohostinnějším dojmem.

„Myslím, že se mi Granburg nelíbí a nebudu ho mít rád.“ Lodrik přelétl pohledem neútěšný kus země. „Proč mě sem otec posílá právě teď, když se blíží zima? Proč mě neposlal k moři nebo někam, kde se něco děje?“

Otázku následníka trůnu, který až moc dobře věděl, proč je právě tady, Stojko raději přeslechl, a tak se i on jen rozhlédl kolem sebe. „Počkejte na jaro, pane. Pak tady určitě bude krásně.“ A tadcův důvěrný rádce se rozhodl použít ještě jeden lákavý trik. „Podle toho, co jsem slyšel, zde mají vynikající kuchyni.“

„Opravdu?“ Mladíkův obličej se rozjasnil.

Stojko horlivě přikyvoval a jenom doufal, že to je aspoň zčásti i pravda.

„Podívejte se, tam na kraji,“ přerušil jejich rozhovor Valjakov a ukázal k okraji lesa, odkud se vypotácela nějaká postava, spadla a rychle se zase vyškrábala na nohy.

Vojáci si okamžitě nachystali samostříly ke střelbě a pozornými pohledy sledovali člověka, chvátajícího vrávoravým krokem k jejich výpravě. Lodrik zaslechl nezřetelné volání o pomoc.

„Co to má znamenat?“ zamumlal mladík.

Z lesního podrostu nečekaně vyrazili dva velcí černí psi a bez jediného hlásku se pustili do pronásledování prchající postavy.

Tělesný strážce přimhouřil oči. „To jsou borasgotanští bojoví psi. Nejdivočejší bestie, jaké existují. Jednou jsem na vlastní oči viděl, jak dva z nich roztrhali na kusy dospělého býka.“ Jakoby mimochodem pozvedl pravou ruku, vojáci přiložili zbraně k líci. „Ještě nejsou na dostřel, ale kdyby se k nám přiblížili, bez váhání je odstřelím.“

Prchající znovu upadl. Jen s námahou se zase vyhrabal na nohy a potácel se dále. Za několik málo okamžiků budou psi přímo u něho.

„Nemůžeš něco udělat, Valjakove?“ Lodrik sevřel ruce v pěst, nedokázal odtrhnout pohled od nerovného, nespravedlivého souboje.

„Tihle bojoví psi jsou hodně drazí a nepochybně patří nějakému šlechtici, pane.“ Tělesný strážce nespouštěl dění na poli ani na vteřinu z očí. „Možná to je nějaký trest a vy zatím ještě nejste jako guvernér v úřadu. Nebylo by vhodné, abyste se do toho míchal.“

Slabé volání o pomoc nyní doléhalo k mužům o něco zřetelněji. Osoba, která tam dole prchala, aby si zachránila život, byla nějaká žena.

„To je mi jedno, Valjakove. Udělej něco, nařizuji ti to!“ Mladému tadcovi naběhla na zarudlém čele hněvivá vráska. Něco takového Stojko u následníka trůnu ještě nikdy neviděl.

Tělesný strážce vydal krátký povel a deset mužů se tryskem rozjelo z výšiny dolů, aby měli zvířata na dostřel.

Ovšem ještě předtím, než padl první výstřel, doběhli psi k cíli. Šelmy, které se svou velikostí vyrovnaly telatům, strhly pronásledovanou ženu k zemi a zabořily do ní tesáky, ostré jako nože.

Lodrikovi se v uších pronikavě rozezněl otřesný řev oběti, zatímco psi zaryli čumáky do šatů a vytrhávali z ženina těla velké kusy masa. Zmrzlou půdu pokryla rudá barva, žena oněměla.

Když si psi všimli jezdců, na chviličku se zarazili, ještě jednou ženu kousli a rozběhli se zpátky k lesu. Šipky z kuší dopadly na zem daleko za nimi, pokusy zastřelit je nepřinesly žádný výsledek.

Z roztrhaného, teplého těla stoupaly malé obláčky páry a vznášely se ve vzduchu.

To, co právě zažil a viděl, Lodrika vyděsilo, zároveň to však neokázal pořádně pochopit. Přímo před očima mu obrovská monstra roztrhala na kusy člověka, ženu.

Najednou měl pocit, že cítí krev, a v žaludku se mu zvedly koláčky. Dusivě se vyzvracel, a kdyby ho výrazně pobledlý Stojko nepřidržel, asi by se skutálel z výšiny.

I vojáci se dívali na pole s výrazem naprostého odporu. Deset mužů, kteří byli vyslaní na pomoc, dojelo k ženě, jeden z nich sesedl a prozkoumal ji. Po chvilce zase nasedl a celý oddíl se rozjel zpátky.

„Nedá se nic dělat, pane,“ zavolal muž, který si obhlédl ženino tělo. „Psi jí utrhli půl hlavy a k tomu i krk, má rozervané břicho a vyhlodané vnitřnosti.“ Tadc se ještě jednou hlasitě vyzvracel.

Valjakov přikývl, ostře řezaný obličej zůstal naprosto nevýrazný.

„Pane, bylo tam ještě něco.“ Voják podal tělesnému strážci malý stříbrný prsten. „Ten měla na prstu. Za pár týdnů by přišlo na svět její dítě.“

Lodrik v bezvědomí spadl na zem, protože sluha nedokázal sám udržet tadcovu váhu.

„Mohl byste mi laskavě pomoci, Valjakove? Je zatraceně těžký,“ zaúpěl Stojko.

Tělesný strážce zvedl Lodrika, jako by zvedal pytel peří, přehodil si ho bez viditelné námahy přes rameno a odnesl ho ke kočáru.

„Můžete si nastoupit. Kočár je opravený,“ pronesl bezvýrazně ke Stojkovi. Na první pohled se zdálo, že na něho scény, které se zde právě odehrály, neudělaly žádný dojem, ale sluha si dobře všimnul chladného, vzteklého lesku ve vojákových očích. „Ještě než nastane tma, stačíme dojet k nejbližšímu hostinci. Možná se tam dovíme, co to bylo za ženu.“ Valjakov si levou rukou zasunul prsten do kapsy.

„Přece ji nenecháte takhle ležet na poli?“ Stojkovi se úspěšně podařilo potlačit nutkání ke zvracení, jenom se mu z obličeje zatím nevytratila bledost. I on málem omdlel.

Obrovitý muž potřásl hlavou. „Ne. Já to vyřídím a pak vás hned dojedu. Nebude to trvat dlouho.“

Sluha přihlížel, jak muž nasedl na koně a bez hnutí čekal na pahorku, než se kočár rozjel. Voják ve chvilce zmizel za vrcholkem výšiny.

Stojko sledoval obzor za sebou a brzy poté spatřil, jak odtamtud stoupá tenký proužek kouře. Zezadu se ke kočáru blížil dusot kopyt.

Tělesný strážce srovnal koně na úrovni Stojkova okna a do kočáru najednou zavanul slabý pach petroleje.

„Žádné zvíře, ani liška, ani vlk, ji nebude moct sežrat.“ Valjakov pobídl koně ostruhami do slabin a znovu popojel do čela družiny.

Sluha se na okamžik opřel o polstrované sedadlo a zadíval se na bezvědomého tadce. Potom ve věcech vyhrabal malou lahvičku s alkoholem. Po takovém přivítání, jakého se jim právě dostalo, nutně potřeboval pořádný doušek.

„Vzhůru do Granburgu! Vítej, Stojko, vítejte, guvernére!“

Než ujeli tři versty, byla láhev prázdná. Stojko usnul a i Lodrik se nadále nacházel v říši snů.

III.

„Sinured rozpoznal, že lidé touží po nových, slavných časech. V těle každého Barkiďana byla zakořeněná touha bojovat a válčit, neboť to byl hrdý, bojovný národ.

Takže nechal rozšířit zprávu, že se Tarpol připravuje na válku. A již brzy se muži začali hrnout a dobrovolně se hlásili do armády, flotila bitevních lodí se několikanásobně zvětšila, takže království mělo více vojáků než všechny ostatní země v okolí dohromady.

Jedné tmavé noci přemístil Sinured podél hranice s Tarpolem čtyři hraniční kameny hlouběji do barkidského území a čekal na příjezd patroly z Tarpolu. Když se začalo rozednívat, objevila se skupina tarpolských ozbrojenců. Sinured na ně zaútočil se zbraní v ruce a tarpolští vojáci v domnění, že se stále ještě nacházejí na svém území, se bránili jako lvi. Jenže ani to jim nepomohlo.

Sinured opět přemístil kameny na původní místo a poslal do Tarpolu zprávu, v níž vyhlásil králi válku. Tarpolské jednotky prý připravovaly vpád na území Barkidy a byly přitom dopadeny. Jeho věrní odpřísáhli Sinuredova slova, stopy hovořily samy za sebe.

Barkidou se hlasitě rozlehlo volání po válce, muži hořeli touhou následovat Sinureda…“

ULLDARTSKÝ HISTORICKÝ ALMANACH

svazek XXI., strana 1047

Západotarpolské pobřeží,

zima 441 p. S.

„Plachta na obzoru!“ Ze strážního koše se ozvalo hlasité, nadšené volání a všichni muži, kteří právě měli na palubě něco na práci, začali při této nadějné zprávě jásat. „Asi tři míle před náma. Vypadá to jako nějakej těžce naloženej palestánskej kupec, trup má zabořenej zatraceně hluboko do vody, hoši!“

Kapitán Torben Rudgass, velitel na palubě Grácie, přiložil k pravému oku dalekohled, a když si loď zblízka důkladně prohlédl, spokojeně zabručel.

Muž ve strážním koši se nemýlil. Příď lodi se jen ztěžka a líně zvedala a klesala ve vlnách, narážejících na žebroví trupu, jako by dřevěná kostra byla jen pevnou a nehybnou součástí přístavní hráze.

Obchodník s kořením, hedvábnými látkami nebo obilím by jim přišel právě vhod, protože mužstvo začínalo být dost podrážděné. Už osm týdnů se plavili podél severozápadního pobřeží Tarpolu a dosud jim nevplula do sítě ani jedna tučná ryba.

„Co dělá náš pasažér?“ Torben, rozložitý, asi třicetiletý muž s krátce ostříhanými světlými vlasy a do sebe zapleteným vousem, přemítal, zda si může dovolit odbočit a doplout k Palestánci.

Jako všichni Rogogarďané považoval sebe a své mužstvo za korzáry. Označení „pirát“ slýchali obyvatelé ostrovní říše jen velice neradi.

Podivný muž, který se s nimi plavil a většinu času strávil v podpalubí, sice zaplatil pěknou kupu zlaťáků za to, aby ho vysadili v nejbližším rundopâlském přístavu, ale tyto peníze měly ve srovnání s tučnou kořistí nesrovnatelně menší cenu. Kapitán spatřil cestujícího jenom na začátku plavby, když před čtyřmi dny přišel na palubu s dvěma těžkými námořnickými vaky a zaplatil za převoz. Potom už ho zahlédl jen jednou, uprostřed noci.

Středně velký, spíše útlejší pasažér tehdy postával v dlouhém plášti na palubě a mlčky se díval na hvězdy. Když si s ním chtěl kapitán trošku popovídat a uspokojit svou zvědavost, chlapík na něho jenom kývl a zmizel v kabině, kde také pokaždé jedl. Mužstvo si už kvůli jeho tajnůstkářství dělalo starosti a někteří dostali strach, že se jim na palubu vloudil zlý duch.

„Spí,“ odpověděl bocman Krenzen, stojící vedle kapitána. „Říkal, že nechce, abychom ho rušili.“

„Myslíš si, že by mu dobytí jedné obchodní lodi nějak zvlášť vadilo?“ ušklíbl se Torben a pokropil palubu hutnou sprškou slin.

„Ale ne, jestli se chlapci budou při dobývání chovat slušně a nenadělají moc velký řev, nic neuslyší.“

Toren se rozesmál, až se mu obrovské náušnice na boltcích roztřásly a tiše zazvonily. Pak zase pozvedl dalekohled.

„Co si o něm myslíš? Já bych řek, že to je nějakej šlechtic, kterej upadl v nemilost, nebo plukovník, kterej při něčem ztratil čest a teď se potají snaží vypařit ze země.“

„Třeba utíká proto, že někde po sobě nechal nemanželský děcko, kapitáne,“ Krenzen se poškrábal na zadku a sledoval piráty, kteří se seřadili na palubě a čekali na rozkazy. „Ale ne, asi budeš mít pravdu. Jenže když mluvil, neslyšel jsem u něho žádnej přízvuk. Zní docela čistě, ta jeho ulldartština. Až moc čistě. Jako kdyby ji studoval. A co se týká jeho figury, tak v tom ohledu dost pokulhává za většinou vojáků, který jsem kdy viděl. Takže spíš než válečník to bude nějakej šlechtic.“

„Mně je fuk, proč se s náma plaví. Zaplatil a v Rundopâlu vystoupí na pevninu.“

„Neříkal, že tam chce být co nejrychleji?“

„Však přece všecko děláme co nejrychleji, nebo snad ne?“ Torben ukázal na obchodní loď, v šedozelených očích se mu spokojeně zablesklo. „Co nejrychleji k ní poplujem a co nejrychleji se jí zmocníme. A v Rundopâlu se co nejrychleji zbavíme jak našeho tajemnýho přítele, tak i zboží z týhle lodi.“ Oba muži se dali do smíchu.

„U všech čertů, co může ten sud pepře převážet za náklad?“ zamumlal kapitán tiše, když si ještě jednou prohlédl hloubku ponoru případné budoucí kořisti.

„Nemůže to být nějaká léčka, kapitáne?“ Bocman se poškrábal ve vousech, v nichž si vši zase jednou uspořádaly bujarý tanec. „Žádnej Palestánec není tak pitomej, aby s lodí křižoval takhle těsně u rogogardskýho pobřeží, a ke všemu ještě vztyčil bohem prokletou palestánskou vlajku.“

„Máš pravdu, Krenzene. Možná mají podpalubí plný vojáků a jenom čekají, až na ně někdo zaútočí.“ Torben zvedl hlavu a podíval se ke strážnímu koši. „Viděli nás?“

„Ano, pane. Právě napínají všechny plachty, kapitáne,“ zahalekala na ně shora hlídka. „Ale ani tak nebudou o moc rychlejší.“

Velitel Grácie chvíli bojoval s nepříjemným, stísněným pocitem v žaludku, ale vyhlídka na bohatou kořist nakonec zvítězila.

„Tak se teda pojedeme podívat, jestli si tu na nás opravdu počíhali, nebo jestli jsou fakt tak pitomí.“ Kapitán nařídil změnu kursu, která přivedla rogogardskou loď, velkou jen asi jako polovina palestánského plavidla, na souběžnou dráhu.

Po několika mílích se dostali na úroveň prchající lodi, nesoucí jméno Radostný pozdrav. Obě lodi pluly v bezpečné vzdálenosti vedle sebe.

Na kupecké lodi postávali námořníci u zábradlí a s vykulenýma očima na ně nejistě hleděli, zatímco rogogardští piráti na ně ječeli nadávky a obhroublé, oplzlé pokřiky.

„Buďte trochu víc zticha, vy racci uřvaní, nebo se náš pasažér ještě probudí.“ Torben si Palestánce opět prohlížel dalekohledem a snažil se objevit na palubě nějaké podezřelé pohyby a činnosti, které by naznačovaly, že se podpalubí hemží ozbrojenci.

„Zkuste je vyprovokovat,“ nařídil Krenzenovi. „Připlujte k nim kousek blíž a střílejte po nich zápalnými šípy. Uvidíme, jestli je to vyvede z klidu.“

Když Grácie změnila kurs, snažil se Palestánec zachovat si od ní odstup, ale lepší manévrovací schopnost a vyšší rychlost rogogardské lodi poskytly pirátům potřebnou výhodu. Brzy letěl vzduchem tucet zápalných šípů, které se zabodly do plachet, paluby i lanoví druhé lodi.

Na Grácii sice rovněž dopadlo několik nepřátelských střel, ty však nenapáchaly žádné škody, které by stály za zmínku. Naproti tomu na palestánské lodi začaly k nebi stoupat první obláčky kouře.

„Buď mají dobrý nervy a v rukávu nějaký kouzlo, nebo nám právě jde přímo před očima ke dnu ta nejtučnější kořist, jakou jsme kdy mohli získat,“ prohodil bocman a nervózně si pohrával s útočným nožem.

Čtyřicet Rogogarďanů se shluklo na palubě u zábradlí, připraveno vzít druhou loď útokem. Muži si rozdělili háky, vytažené zbraně se leskly na slunci.

Na druhé straně hekticky signalizoval jeden z palestánských námořníků praporky a Krenzen jen s největší námahou rozluštil rychle odvysílané semafory.

„Nabízejí nám, že nám dobrovolně nechají polovinu nákladu, jestli je potom necháme plout dál. Kapitáne, to zní docela přijatelně, nemyslíš?!“

„Já nevím. Z něčeho tu nemám dobrej pocit.“ Torben nespustil kupce ani na vteřinu z očí.

Část posádky Radostného pozdravu pobíhala po palubě sem tam, aby uhasila oheň. Hrozilo, že plameny pohltí veškeré lanoví. Druzí se starali o raněné, kteří byli postřeleni, když na loď dopadla záplava šípů.

„Kdybych jenom věděl, co mi tu nesedí.“ Torben pohledem pečlivě zkoumal každou píď paluby. Najednou si všiml něčeho, co vypadalo jako tlustý železný čep.

Rychle zaostřil čočku a soustředil se na svůj objev.

Skutečně se zdálo, že se dívá na masivní čep, tlustý jako prst, zaražený zevnitř do dřevěného prkna tak, že z ní vyčníval několik centimetrů nad úrovní paluby.

„Na co bys použil železnej čep?“ zeptal se bocmana, jenž se opět zamyšleně poškrábal ve vousech.

„Abych k němu něco připevnil?“ navrhl Krenzen, sáhl po pomůcce, kterou mu kapitán beze slova podal, a i on si ten podivný kousek železa pozorně prohlédl dalekohledem.

Piráti se začali neklidně ošívat. Jenom několik délek lana od nich plula obchodní loď, podle toho, jak se kolébala na vlnách, určitě byla pořádně obtěžkaná nákladem, a oni museli jenom nečinně postávat na místě.

„Tak co bude? Budeme na to jejich zlato čekat celý věky?“ vykřikl jeden z námořníků.

„Nakonec ještě Palestánci dostanou odvahu, zaútočí na nás a udělaj nám díru do lodi,“ dodal druhý. Muži začali nespokojeně bručet.

„Držte huby,“ obořil se na ně Torben. „Oni tam na nás chystají nějakou špinavost, a dokud nebudu přesně vědět, o co jde, budeme vyčkávat.“

„Kapitáne, tam je ještě jeden.“ Bocman ukázal na bod, ležící asi osm metrů nalevo od prvního čepu. „Všimnul sis, že žádnej z námořníků nemá u sebe zbraň?“

Torben si toho samozřejmě všimnul, ale jen na půl oka a zpočátku nepřikládal této okolnosti žádný význam.

„Mně se ta věc nějak nezdá.“ Kapitán se obrátil ke kormidelníkovi. „Odpoutáme se od nich. Napněte všechny plachty, mažeme odsud pryč tak rychle, jak to jen půjde.“

Žádný z mužů se ani nepohnul. „Co že máme dělat? Kapitáne, to je…“

„Držte hubu a už ať jste u plachet!“ zaryčel Torben a výhružně zvedl pěst.

Kapitánův hlasitý rozkaz zaslechli i na palubě Radostného pozdravu a domnělá kupecká loď se rázem probudila k nebezpečnému, smrtonosnému životu.

Postranní stěna lodi se odklopila a najednou se v ní objevil osm metrů dlouhý a dva metry vysoký otvor. Zaskočení piráti spatřili hlavně nesčetných vrhačů šípů a oštěpů a jejich naději na bohatou kořist vystřídalo holé zděšení. Muži nehybně stáli na palubě, zcela ochromení úžasem a hrůzou.

„Pane jo, u všech velrybích sraček,“ zašeptal Torben, potom ze sebe v posledním okamžiku setřásl strnulost a vrhl se za zábradlím k zemi, aby se chránil.

Chvíli poté nad ním něco zabzučelo a do zvuků tříštícího se dřeva se vmísily bolestné výkřiky jeho mužů.

Kapitán zůstal ležet, hlavu přitiskl k palubě a naslouchal, kdy smrtonosné svištění konečně ustane. Vzduch se však znovu a znovu rozechvíval šumem nepřátelských šípů. Jedna salva střídala druhou, mezi nimi byly jen krátké, několikavteřinové intervaly.

Hlasitý, pronikavý řev raněných, který se zpočátku odevšad rozléhal, po čtvrté salvě zmlkl.

Poslední oštěp prorazil s tupým zaduněním hrazení, za nímž Torben ležel, pronikl dřevem a vynořil se necelý prst od kapitánovy hlavy.

Potom zavládlo mrtvolné ticho, bylo slyšet pouze skřípění lodí, zvolna se pohupujících na vlnách.

„Je tam někdo na palubě?“ ozvalo se posměšně z Radostného pozdravu. „Rád bych si promluvil s kapitánem téhle kocábky. Žije ještě?“

Pirát chvíli přemýšlel, jestli by neměl předstírat mrtvého, ale vyhlídka na to, že by se měl sám vznášet ve vlnách, obklopený mrtvolami, dravými rybami a mořskými nestvůrami, rovněž nebyla příliš lákavá.

„Jo,“ vykřikl Torben nakonec, zatímco se s mrazením v zádech díval na bocmana. Krenzenovi prorazil oštěp hruď a přišpendlil ho k hlavnímu stěžni. Některé střely z vrhacích zařízení, tlusté jako loket, probodly hned několik mužů najednou a pohled na ně připomněl Rogogarďanovi nevhodným způsobem kuřata, napíchnutá na špízu. „Co má bejt?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stíny nad Ulldartem.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.