Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jamie Sawyer v nakladatelství

Lazarova válka

Artefakt

Legie

Počátek

Spása *

Věčná válka

Odpadlík

Exodus

Dominium

* Pouze jako e-book

Copyright © Jamie Sawyer 2019. First published in Great Britain in 2019 by Orbit.

Translation © Tomáš Slavík

Cover © Ben Zweifel

ISBN ePub 978-80-7594-494-8

ISBN mobi 978-80-7594-495-5

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Věnováno Louise, za všechno

PROLOG

Slunce nemilosrdně pražilo do města i okolních sektorů. Zdálo se, že tržiště nacházející se na okraji aglomerace, která tvořila hlavní město Šangri, jeho palbu schytává nejvíc.

Před sluncem nebylo možné se skrýt. Celý den, každý den. Noc tu nebyla nikdy. Slunce vysoko nad horizontem bylo tak velké, až téměř zaplňovalo celou oblohu. Osvětlovalo i měsíce tohoto světa – vytvářelo tak na nebi šest žhnoucích kotoučů. Za těch dvacet dní, které Daneb Riggs na planetě strávil, neviděl ani jeden mráček. Prý šlo o anomálii způsobenou oběžnou dráhou planety. Jedna její polovina byla stále zalévána světlem, zatímco druhá byla neustále ponořená do temnoty. Stabilní počasí a teplé podnebí na straně jedné, trvalá noc a nevyzpytatelné bouře na straně druhé.

Planeta se jmenovala Šangri VI, což byl odkaz na nějaké náboženství ze Staré Země. Vysněnou utopii. Riggs si uvědomil, že to bylo pro lidské vši, které kolonizovaly tuto planetu, typické. Usadily se tu a přitáhly si s sebou svoji mytologii. Riggs byl jako oni, tedy kdysi. Jeho rodina – jeho stará rodina – byli kultisté Gaiy. V době Riggsova narození šlo o tradici, která se táhla napříč generacemi. Neměl vlastní rozum, tak šel s proudem. Ta myšlenka ho rozčílila, takže se natáhl po lahvi piva čekající na stole před ním. Místní patok, slabý a teplý. Spolkl ho spolu s nezdravou dávkou zášti. Byl teď jiný člověk. Patřil ke skutečným věřícím. Náčelník mu ukázal cestu.

Planeta byla jednou z mnoha Vnějších kolonií. Řady soustav kolem bývalé Karanténní zóny. Spousta lidí považovala Šangri VI za ráj, Riggsovi ale připadala spíš jako peklo. Vzhlédl od baru, u kterého seděl, a zadíval se přes ulici. Přemítal, proč tímhle místem tolik pohrdá. Riggsovy pocity byly smíšené, a to nejen vůči místní nepřirozeně blízké hvězdě. Slunce osvětlovalo úplně vše. Nic nezůstalo skryto, vše mělo ostré obrysy. Žhnoucí světlo odhalovalo všechny nedokonalosti.

A takových nedokonalostí měl Riggs na rozdávání. Stejně jako Šangri VI měl i Riggs dvě tváře. Na jednu z nich se snažil zapomenout, nahradit ji tou druhou. Přesto ale věděl, že to není možné u planety ani u něj.

Daneb Riggs byl zrádce. Dezertér. Renegát. Jeden z nejhledanějších mužů ve třinácti aliančních teritoriích. Obrátil se zády k armádě, ke svému výcviku, ke svým lidem. Ke svojí zatracené jednotce… Myšlenky na vlastní zradu mu v noci bránily ve spánku, přiváděly ho k šílenství. Občas se mu v noci dařilo ospravedlnit si vlastní činy – věci, které udělal. Udělal, co po něm chtěl Náčelník. Jen vykonával rozkazy. Aliance si to všechno zasloužila.

Jenže jindy zas… Jindy si tím nebyl tak jistý. Nemohl se zbavit jistého zlomku pochybností, které na něj stále dorážely. Bylo to jako nehojící se rána, jejíž okraje byly ještě měkké, ze které se nedařilo vyčistit infekci.

Riggs si uvědomil, že se mu chvěje ruka. Zaměřil se na spirálu vytetovanou na předloktí. Ovíjela se kolem jeho datového portu – díky němu byl schopný navázat spojení s duplikantem, ovládat ho. Myšlenka na další přenos – na nové tělo – ho vrátila do reality.

Místo na terase, kde seděl, poskytovalo výhled na hlavní kosmodrom planety. Šlo o dobrou pozorovatelnu, ze které viděl na všechny přistávací plošiny. A také na uprchlický tábor, který vznikl poblíž kosmodromu. Tvořily ho stovky stanů a dalších dočasných příbytků. Hluk i zápach linoucí se z tábora rostl přímo úměrně s jeho velikostí. A ta zase rostla s počtem rodin z Vnějších kolonií, které prchaly před krellským exodem a hledaly útočiště. Na téhle planetě je ale nečekala žádná velká pomoc. Zdroje byly omezené. Armáda přepracovaná. Dobrovolnické organizace dávno opustily ta nejhorší místa. Spousta uprchlíků se odsud nedostala. Kolovaly historky o skupinách lidí, které ve stínu kosmodromu tábořily celé měsíce. Opuštěné a bez prostředků. Zapomenuté. Takové bylo snadné zrekrutovat. Agenti Spirály už infiltrovali tábor a jejich podpora rostla každým dnem. Riggs koutkem oka spatřil další civilní kosmickou loď, která proletěla před slunečním kotoučem a přistála na jedné z plošin. V duchu si udělal další čárku. Dnes už to byla třináctá loď. Od chvíle, co ho sem poslali, už jich viděl několik stovek. Stejně jako většina z nich, i tahle byla ruská. Nejspíš další z přeživších z Kronstadtu v soustavě Mu-98.

„Kredit pro chudé?“ ozval se zlomený, suchý hlas. „Prosím, pane.“

Postava, které hlas patřil, byla stejně vyschlá.

Žebračka. Kolem ženského těla měla ovinuté černé hadry typické pro chudinskou vrstvu Šangri VI. Pod nimi měla opotřebovaný ochranný oblek, kolem krku se jí vinul potrhaný límec. Její obličej vypadal jako větrem ošlehaná kožená maska posetá složitými tetováními vybledlými působením slunce a času. Seděla schoulená a natahovala ruce k lidem procházejícím okolo. V barech kolem kosmodromu byly takových žebráků tuny.

„Kredit, pane?“ zeptala se znovu, mluvila přímo na Riggse. Měla jasně zelené oči a dlouhé, špinavě blond vlasy.

Riggs se ušklíbl. „Vypadni,“ houkl.

Žena sklopila zrak. Obrátila se ke snadnějším obětem. Zrovna se objevila skupina uprchlíků. Působili ohromeně, šokovaně. Nepochybně šlo o nově příchozí. Riggs už takovou reakci viděl dřív. Při pohledu na hrůzy, které se děly v téhle části galaxie, to bylo dost obvyklé.

Před jeho stolem se mihl stín, Riggs vzhlédl.

„Nebojíš se, že tě někdo pozná?“ zeptal se nově příchozí.

Muž byl o dost vyšší než Riggs a nebezpečně svalnatý. Aniž by čekal na pozvání, přitáhl si židli a posadil se proti Riggsovi. Měl na sobě uniformu důstojníka aliančního námořnictva. Kapitánské frčky na ramenou a čepici pod paží. Přejel si rukou po plešaté hlavě a setřel si z ní pot.

„Ani ne,“ odpověděl Riggs. „Tady je všem všechno jedno. Zdejšího guvernéra neviděli několik měsíců. Říká se, že zdrhnul. Kdokoli něco znamenal, už zmizel na Centrální světy. Bezpečnostní složky jsou pryč, armáda se stahuje.“

„Pravda,“ přikývl důstojník. Mávl na obsluhujícího droida – humanoidního robota, jehož plášť byl vytvarovaný tak, aby připomínal ženské obrysy. „Kronstadtskou vodku s ledem.“

Droid přikývl a zamířil pro objednané pití.

„Jdeš pozdě,“ zamumlal Riggs.

„Nepracujeme podle tvého rozvrhu, Učedníku Riggsi.“

Uniforma muži úplně neseděla a při důkladném pozorování by jako přestrojení neobstála. Riggs si všiml, že má na rukávu skvrnu od krve, která prozrazovala, že se jí její původní majitel nevzdal dobrovolně – že mu ji sebrali. Muž si všiml, kam se Riggs dívá, a zakřenil se. Nesympaticky se mu přitom krabatila kůže na obličeji.

„Jak ti mám říkat?“ zeptal se Riggs.

„Můžeš mi říkat kapitán Michajlov,“ odpověděl muž. Měl fotoreaktivní oční čočky, ve kterých se zrcadlil Riggsův obraz. „Není to mé pravé jméno, ale bude stačit.“

„Čekal jsem tu dvacet dní,“ pronesl Riggs. „Co to mělo být?“

Obsluha přinesla Michajlovovo pití. Ten si ho vzal a kopnul ho do sebe.

„Od Kronstadtu má vesmírnou dopravu pod kontrolou armáda,“ řekl. „Zajistit loď trvalo déle, než jsme předpokládali.“

„Chápu to správně, že už nějakou máte?“

„Samozřejmě. Proč bych tu jinak byl?“

„To nevím.“

„Zařídil jsi platbu?“

„Samozřejmě,“ papouškoval Riggs.

Poslal přes stůl univerzální kreditní čip. Michajlov se na něj podíval a pak na něj postavil skleničku. Na čipu bylo nezanedbatelné množství prostředků. Riggse ten čip pálil v kapse už od chvíle, kdy mu tuhle misi přidělili.

„Přesně podle dohody,“ oznámil Riggs.

„Pak je tedy domluveno,“ přikývl Michajlov.

„Vzhledem k částce by to měla být dost slušná loď.“

„To je. Rychlý kvantový pohon, dobrá výzbroj.“

„Fajn.“

„Proč nepoužijete Náčelníkovu loď?“

„Náčelník je…“ Riggs se odmlčel a zavrtěl hlavou. „Řeší jiné věci. Brzy to začne být zajímavé. Vážně zajímavé.“

Michajlov se znovu zakřenil. „Zajímavé. To se mi líbí.“

V rohu baru stál malý 3D projektor. Kvůli prudkému světlu byl obraz vidět dost špatně, ale Riggs přimhouřil oči, aby ho mohl sledovat.

„…a to vše přes nespočet uprchlíků v celém Východním sektoru,“ pronesla hlasatelka. „Alianční velitelství hlásí ohromný počet nových nájezdů. Naznačuje, že by mohlo dojít k drtivé odplatě. Ministr Lopez slíbil tiskovou konferenci, kde vysvětlí dlouhodobé plány s regionem…“

Obraz zachycoval lodě plující vesmírem. Riggs nepoznával lodě ani sluneční soustavu, ve které se nacházely. Slyšel zvěsti, že námořnictvo opravuje staré lodě, ale to se tak jen říkalo. Na těch zvěstech nejspíš nebylo zbla pravdy. Záběry pravděpodobně pocházely z první krellské války, měly jen vytvořit iluzi opětovného nasazení starých lodí.

„Tohle jsou vaši lidé?“ zamumlal Michajlov.

„Teď už ne.“

„Říká se, že Jenkinsovic dingové se dostali z Kronstadtu,“ pronesl Michajlov. Měl tvrdý slovanský přízvuk. Každé jeho slovo mělo výhružný nádech.

Riggs věděl, že se ho snaží naštvat. Přál by si, aby to nefungovalo. „O tom nejsou důkazy.“

„Slyšel jsem, že se dostali i z Darkwater.“

„To nebyla moje chyba.“

„Ale náčelník tě z toho viní, je to tak?“

„To není pravda,“ bránil se Riggs, i když věděl, že přesně tak to je. Sklouzl rukou ke svým datovým portům a cítil nutkání se vrátit do nádrže. Všechno by to napravil. Vyřešil by to.

„Aliance tvrdí, že vše zvrátí. Je to pravda?“

„To je propaganda,“ prohlásil Riggs. „Jenom propaganda. Prohrávají, a dobře to ví.“

„Hmmm,“ zabručel Michajlov. „V tomhle sektoru je spousta lodí. Přibývají.“

„To nic neznamená.“

„Tentokrát je to jiné. Určitě něco plánují.“

„Oni plánují, my plánujeme,“ zavrtěl Riggs hlavou a snažil se znít nenuceně. „Tak už to chodí. Budeme tu jen sedět, nebo budeme pokračovat? Ztrácíme tu čas.“

„Dobrá. Major tě chce vidět.“

Riggs vydechl nosem. „Dobře. To je dobře.“

Vstal od stolu. Upravil si kápi, aby mu zakrývala téměř celý obličej. Navzdory tomu, že se navenek tvářil přesvědčený, že Spirála má na Šangri VI vše pod kontrolou, se nechtěl nechat sebrat. Michajlov si uhladil uniformu, ale jinak se nepohnul.

„Pozor na límec,“ ušklíbl se Riggs. „Koukají ti kérky.“

Michajlov přikývl a upravil si límec uniformy. Vykukoval mu tam kousek tetování. Byl to obyčejný obrázek, nesvítil jako tetování normálních vojáků. Šlo o nápis v azbuce. Riggs ho viděl už dřív a přesně věděl, co znamená. SYNOVÉ VALGAŠE. Takový byl překlad toho nápisu. Leon Novak – příslušník bývalé Riggsovy jednotky – kdysi také patřil k Synům Valgaše. Členství v téhle organizaci bylo zakázané v celé Alianci. Její vůdkyně byla v jistých kruzích dost slavná a Riggs se s ní chtěl setkat.

„A kde je?“ zeptal se Riggs. Nechápal, proč se Michajlov nezvedá.

„Je tady,“ pronesl Michajlov.

Ozvalo se zahučení starého exoobleku. Riggs cítil, jak se mu ježí vlasy vzadu na krku. Na okraji jeho zorného pole se něco pohnulo.

„Učedníku,“ ozval se drsný hlas.

Ke stolu se přišourala neodbytná žebračka. Jenže už to nebyla žebračka. Stála teď vzpřímeněji, takže byla vyšší. Ztracený výraz v jejím obličeji teď vystřídalo něco mnohem temnějšího. Její proměna byla skutečně pozoruhodná. Dokonce děsivá.

Michajlov se usmíval od ucha k uchu. Zdálo se, že ho Riggsova reakce pobavila.

„Představuji ti majora Mish Vasnevu, Učedníku Riggsi,“ řekl.

Stará žena si Riggse prohlížela od hlavy k patě. Riggs měl chuť se přikrčit.

„Jsi mladší, než jsem čekala,“ pronesla. „To je překvapivé.“

Riggs polkl. „Náčelník chce vědět, že to zvládnete,“ podařilo se mu promluvit. „Chce vědět, že o ty peníze zbytečně nepřijde.“

„Od kdy Spirále záleží na penězích?“ opáčila žena.

„Proč jste mi neřekla, že už tu jste?“ odpověděl otázkou Riggs. „Čekal jsem tu dvacet dní. Viděl jsem vás tu každý den!“

Vasneva se tvářila pořád stejně. „Museli jsme si tě prověřit. Moji Synové nepracují jen tak s někým.“

„Mohli… mohli vás sebrat,“ zavrtěl hlavou Riggs.

„Schovávám se všem na očích,“ pronesla stařena. „Tak je to někdy nejlepší.“

Riggs se chtěl naštvat, chtěl se hádat, ale z té ženy vyzařovalo něco, co ho odzbrojilo. V její přítomnosti mu téměř docházela slova. Sevřel se mu žaludek. Tak takhle vypadaly pochybnosti. Věděl ale, že teď už nemůže vycouvat. Dohoda byla uzavřena, a ať už s těmi lidmi Riggs chtěl spolupracovat nebo ne, Spirála je ke svému plánu potřebovala. Šlo o jednu dohodu s jednou organizací. Po celé Alianci uzavírali agenti Spirály další dohody s dalšími organizacemi.

Všechno to má svůj cíl, pomyslel si Riggs. Všechno to má vyšší smysl. Cítil, jak se v něm vzdouvá vlna odhodlání, a podařilo se mu potlačit pochybnosti. Jinak to nešlo. Dokáže Náčelníkovi, co umí. Všem jim to ukáže.

„Loď není daleko,“ pronesla Vasneva. Nasadila si na hlavu starou lodičku, na které se leskl naleštěný ruský vojenský odznak. „Jdeme.“

„Pojď,“ pronesl Michajlov.

Major Mish Vasneva, velitelka Synů Valgaše, vyšla na ulici a Michajlov s Riggsem ji následovali. Všichni tři zmizeli v davu lidí.

KAPITOLA PRVNÍ

ÚTOK NA VEKTAH MINOR

Vesmír byl plný plasmových záblesků.

„Máte nás jen dostat dolů v jednom kuse, to chceme tak moc?“ nadávala jsem, když sebou výsadkový člun znovu náhle škubl. Bezpečnostní popruhy držely pasažéry v kabině na jejich místech, ale stejně to s námi házelo do všech stran. Ozval se rachot srážejících se zbrojí.

„Kriste!“ bránil se pilot. „Vy z Duplikantích operací jste všichni stejní. Není to tak lehký, jak se zdá.“

„Koho to zajímá?“ zavrčel Novak. „My máme ještě dost těl tam, odkud jsou i tahle.“

Lopezová pokrčila rameny a za obličejovým štítem taktické helmy zvedla perfektně klenuté obočí. „Když se kácí les, létají třísky, že?“

Byli jsme někde v Proudu na okraji Maelstromu. Blížili jsme se k planetě Vektah Minor. Sektor kdysi patřil starobylé krellské dynastii, kterou Vědecké oddělení označilo jako Rudý dráp. Rudý dráp teď byl jedním ze Společenství, která podlehla Zvěstovateli. Přesně to byl důvod, proč tu bylo takové horko.

Byla jsem v nejvyspělejší verzi duplikanta, který byl chráněný bojovým oblekem Pathfinder třídy X a vyzbrojený plasmovou puškou M125. Na hrudi zbroje byla uvedená moje přezdívka: KALIFORNIE. Vedle ní se skvěla bojová vyznamenání. Hlavní ale byla stylizovaná psí hlava na rameni.

„Probudila se obrana na oběžné dráze,“ oznámil kopilot. „Dá se čekat, že až do přistání nám bude stále větší horko.“

„Horko ještě zvládnu,“ pronesl otráveně Feng, „ale nerad bych tu shořel.“

Zkontrolovala jsem bojiště – jak vizuálně pomocí informací na HUDu, tak v duchu pomocí neurálního spojení v mém bojovém obleku. Informace se neustále aktualizovaly pomocí dat z našeho výsadkového člunu i dalších devatenácti člunů, které byly zapojeny do operace. Mezi jednotkami v transportech byly stálice Programu duplikantích operací jako třeba Tsungovi samci, Chodící smrt, Viselci, a dokonce i jednotka Fénix.

Naší mateřskou lodí teď byla UAS Providence, útočná loď sloužící jako operační základna téhle mise. Na ní se zároveň nacházely simulační nádrže s našimi skutečnými těly, odkud jsme pomocí neurálních spojení ovládali naše duplikanty. Celá útočná síla – všech dvacet výsadkových člunů a celých čtyřicet jednotek – se skládala z duplikantů. Když jsem kradmo nakoukla na probíhající bitvu, bylo jasné, že na podobné operace bylo nutné využívat právě duplikanty. Dostávali jsme na prdel. Dost drsně.

Lopezová viděla stejná data. Zamlaskala. „Nutno uznat, že když jde Aliance do války, je to vážně efektní podívaná.“

„Když jdou do války Duplikantí operace,“ opravil ji Feng. „To my tu umíráme, Lopezová.“

„Tak to je,“ zavrčel Novak a zavrtěl se.

V přeplněné kabině Pumy se tísnily dvě bojové jednotky. Všichni měli stejnou taktickou helmu jako já. Obličejový štít zpola polarizovaný, takže majitele bylo vidět jen tak tak.

Tohle byli moji psi: Jenkinsovic dingové. Na HUDu se mi zobrazovaly informace o životních funkcích všech členů jednotky. Viděla jsem, že jsou v optimální bojové kondici. Udržoval je tak dokonale vyladěný koktejl bojových drog.

„Bude dobrý, lidi,“ zavrčel zase Novak se svým ostrým slovanským přízvukem. „Všechno pod kontrolou.“

Vojín Leon Novak – přezdívka TRESTANEC – byl připoutaný na sedadle proti mému. Měl tupý a drsný výraz. Jeho skutečné tělo bylo pokryté tetováními a jizvami. Tetování pocházela z doby, kdy na Staré Zemi pracoval jako vymahač jednoho bratva. Jizvy pocházely z doby, kdy sloužil pod mým velením.

Novak hladil střenku nože v pouzdře na stehně. Na zbroji měl rozmístěnou děsivou sbírku zbraní. Jeho Pathfinder pokrývaly nápisy v azbuce a hrubé piktogramy – napodobeniny tetování na jeho skutečném těle. Novak sledoval video z externích kamer Pumy a kulil přitom temné oči. Zdálo se, že ho záblesky a exploze na HUDu téměř přivádějí do transu.

„To nádhera, ano?“ řekl.

„Jen ty o něčem takovém řekneš, že je to nádhera, Novaku,“ odpověděla Lopezová.

Vojín Gabriella Lopezová – po svém otci měla přezdívku SENÁTORKA – seděla hned vedle Novaka. I ona sledovala probíhající boj, jenže její reakce nemohla být odlišnější. Lopezová byla dcerou ministra obrany Rodriga Lopeze. Našli se tací, kteří ho považovali za nejdůležitějšího politika, jiní ho považovali za nejnebezpečnějšího. Ať už byla pravda jakákoli, rozhodně byl vážným kandidátem na příštího generálního tajemníka Aliance. Moje Lopezová byla chytrá, drsná a krásná – velice nebezpečná kombinace. Tmavé kudrnaté vlasy měla stažené z ostře řezaného obličeje. Za obličejovým štítem působila bledým dojmem. Stejně jako Novak, i ona ve skutečném těle vypadala úplně jinak. Vyrůstala v bohaté rodině, takže mohla využívat výhod nejlepších plastických chirurgů ve známém vesmíru.

Bývaly časy, kdy měla Lopezová problémy s velením. Nebyla jsem si jistá, jestli to vše bere vážně. Teď už jsem ale věděla, co je skutečně zač. Všimla si mého pohledu a lehce kývla mým směrem. Tím dala najevo vše, co jsem od ní potřebovala vědět. Jsem připravená, říkala mi. Těším se do akce. Lopezová měla na stehně pistoli Widowmaker. Jednu ruku měla položenou na ní, druhou svírala popruh sedadla – připravená vyrazit ve chvíli, kdy to bude nutné.

Puma se znovu zachvěla. Čluny nebyly ve formaci, všechny letěly na plný výkon k cíli. Rychleji už to ani nešlo. Na černém pozadí vesmíru jsme viděli zář z trysek ostatních člunů. Všechny také během postupu pálily a plnily vesmír kolem raketami a obrannou střelbou z kanónů.

„Jaké hlavice máte k dispozici?“

Otázka mířila k posádce Pumy, ale vrátila moji pozornost zpět ke kabině. Pronesl ji vojín Chu Feng – přezdívka ČÍŇAN, bývalý direktorátní klon, nyní naverbovaný Aliancí jako duplikantí operátor. Ze všech Dingů vypadal Fengův duplikant nejpodobněji jeho skutečnému tělu. Byl svalnatý se širokými rameny, takže jeho téměř dětský obličej působil poněkud nepatřičně. Fenga vypěstovali v direktorátní líhni, takže měl sympatické jihoasijské rysy.

„Banshee typ 3A,“ odpověděl pilot. „Alespoň pokud jde o rakety vzduch-vzduch.“

„A na pozemní cíle?“ zeptal se Feng a vyklonil se ze sedadla.

Kopilot zamlaskal. „Tady v tom někdo umí chodit, co? Máme tu Delta trojky. Kazetová munice. Stačí takhle?“

„Jen chci vidět, jak to s nimi půjde, to je vše,“ pronesl Feng.

V kokpitu seděli dva letci. Nikdy dřív jsem s nimi necestovala, ale oba to byli veteráni v duplikantech nové generace.

„Ehm, madam,“ ozval se další hlas. „Můžu mluvit otevřeně?“

Ohlédla jsem se a pohledem vyhledala muže, který se ozval. Na HUDu mi zářila jeho identifikace – jméno PIERRE REED, hodnost DESÁTNÍK. Reed patřil k druhé jednotce, která s námi sdílela Pumu – k Reedovým rozparovačům. Bohužel se jednalo o sarkastickou přezdívku, protože Rozparovači byli naprostí zelenáči. Jen další čerstvé maso do válečného mlýnku, což jasně vyjadřovalo i to, že je do bojové akce poslali v průzkumných oblecích.

Desátník Reed působil velice mladým dojmem – přes obličejový štít jsem viděla jeho růžolící tvář. Proces klonování měl zachytit operátora v nejlepší formě. Duplikant měl reprezentovat to nejlepší, co se z jeho uživatele mohlo stát. Vzhledem k přílivu nových operátorů jich ale spousta měla to nejlepší ještě před sebou. K takovým patřil i Reed – jeho duplikantí nos byl posetý pihami a působil příliš mladě na to, aby si tu s námi hrál na vojáky.

„Povídej, chlapče,“ pobídla jsem ho.

„Je to pravda? To, co se říká o vaší jednotce.“

To tedy byla zajímavá otázka. O mojí jednotce se toho kolem povídalo docela dost. Šlo o dobré i horší věci.

Ten kluk mohl mít na mysli naše dosavadní úspěchy ve válce. Dingové zachránili Odpadlíka ze stanice North Star. Byli jsme na Kronstadtu jen hodiny před tím, než padl. Také jsme získali zásadní informace o třetí mimozemské rase, takzvaných Aeonech.

Na druhou stranu jsme také v jednu chvíli v podstatě zběhli. Neřídili jsme se platnými rozkazy, nevrátili se na základnu Unity po naší misi ve Víru. Moji Dingové dokonce na farmě Darkwater bojovali proti Alianci. Vedl nás tam podplukovník Harris, legenda známá také jako Lazar.

A to nebylo to nejhorší. Reed po očku sledoval Fenga. Připomněl mi tím, že vůči němu lidé stále cítí nepřátelství. Nebyla to sice jeho chyba, ale Fengova loajalita vůči Alianci selhala během závěru kronstadtské operace. Jako nepřátelského agenta ho tam „aktivovala“ chirurgyně Tangová. Vědecké oddělení mu odstranilo řídicí modul z mozku a potvrdilo, že už je úplně v pořádku. Přesto to ale nepůsobilo dobře. Totéž tvrdili už před jeho aktivací – nikdo si neuvědomil, že má Feng v hlavě nepřátelské zařízení, dokud nebylo příliš pozdě.

Na Fengovu obranu se ale postavila Lopezová. Zamračila se.

„Co přesně jsi slyšel, vojáku?“ zeptala se ostře.

Reed se zatvářil nervózně. Jako by se bál, že nás urazil.

„Že jste tohle všechno už zažili,“ řekl. „Že jste zblízka viděli nakažené Krelly.“

Ulevilo se mi, že nebudu muset hasit nějakou nepříjemnou situaci.

Lopezová přikývla a odpověděla za zbytek jednotky. „Je to tak. Není to nic zvláštního. Umírají jako všechno ostatní.“

„Tohle je váš první přenos, desátníku?“ zeptala jsem se.

Reedova jednotka přikývla jako jeden muž.

„První bojový přenos, madam,“ odpověděl Reed. „Jsme hrozně rádi, že jsme zrovna s Dingy.“

Novak ze sebe vyrazil další chrchlavý zvuk, který měl zřejmě vyjadřovat pobavení. Lopezová ale Reeda povzbudila.

„Každý nějak začíná,“ řekla. „Tímhle jsme si prošli všichni.“

Na společné vysílací síti se ozvalo zapípání.

„Ticho, vojáci,“ nařídila jsem, „příchozí hlášení.“ Myšlenkou jsem aktivovala komunikační systém obleku a přijala vysílání. „Tady Kalifornie. Jsme na příjmu.“

„Tady SOC na Providence,“ ozvalo se. „Zatím to pro Dingy vypadá dobře. Spojení je čisté.“

Ten hlas jsem samozřejmě znala. Zero – seržant Zoe Campbellová – byla naší spojkou. Byla teď na palubě UAS Providence na oběžné dráze kolem Vektah Minor. Řídila vše z Centra duplikantích operací. Mohla tam sledovat videopřenosy z našich bojových obleků a monitorovat nové zprávy od ostatních aliančních jednotek na bojišti. Byla naším stmelujícím prvkem a skvělou zpravodajskou důstojnicí.

„Tam dole to vypadá dost drsně,“ pronesla Zero. Z jejího hlasu bylo poznat, že se usmívá. Úplně jsem ji viděla, jak se sklání nad terminálem a hltá veškeré podrobnosti mise.

„Přesně, jak to má velitelka ráda,“ dodal Feng.

„Spíš jak to máš rád ty, jestli se tedy dá věřit tomu, co se říká,“ opáčila Lopezová. „Nebo spíš tomu, co říká Zero po pár skleničkách.“

Feng zrudl a ztichl. Mezi ním a Zero něco bylo, ale detaily jsem neznala. Popravdě jsem je ani znát nechtěla. Se Zero jsme toho dost zažily a byly jsme dobré kamarádky. Teď už to ale byla velká holka a měla právo dělat vlastní chyby…

Zero byla dost velká profesionálka na to, aby se takovým rýpnutím nechala vyprovokovat, takže ten komentář ignorovala.

„Čekejte nové informace o misi,“ řekla. „Kapitán Heinrich vás chce instruovat.“

„Zrovna teď nás chce kapitán instruovat?“ zeptal se Novak. „Hoří nám koudel z prdele!“

Lopezová si povzdechla. „Chceš říct, že nám hoří koudel u prdele, že?“

„To jsem řekl,“ zamumlal Novak.

„Jsme připraveni na příjem, Zero,“ oznámila jsem.

Řečeno co nejneutrálněji, kapitán Heinrich byl vážně něco. Jeho obličej v podobě modrého průhledného hologramu se objevil přímo před tím mým. Kriticky se mračil. I když mluvil ke všem lidem ve všech jednotkách, nemohla jsem si pomoct – měla jsem pocit, že se soustředí přímo na mě. S Heinrichem jsme nikdy nevycházeli. Poslední výlet Dingů do Maelstromu na tom nic nezměnil. I když jsem cestovala světelné roky, abych unikla Heinrichovu velení, měla historie podivný zvyk se opakovat. Jenkinsovic dingové se tak ocitli pod jeho vedením.

Heinrich působil mladistvě – spíš jako kluk než důstojník. Knírek, který se mu táhl nad horním rtem, byl světlý a tenký, takže díky němu vypadal ještě mladší, i když bylo jasné, že jeho účel měl být přesně opačný. Měl na sobě uniformu alianční armády posetou vyznamenáními a odznaky. Jeho jasné modré oči mě probodávaly zpod důstojnické čepice. I když se zdálo, že toho o boji ví vážně dost, nikdy v žádném nebyl. Typická kancelářská krysa. Byl tím, čemu jsme říkali sráč ze zázemí. Zastával seniorní pozici v Programu duplikantích operací, ale žádné operace se nikdy přímo neúčastnil. Dokonce nebyl ani schopen ovládat duplikanta.

Sevřel rty a mně bylo jasné, že přemýšlí nad informacemi, které k němu proudily ze všech výsadkových člunů. „Mikromanagement“ bylo Heinrichovo druhé jméno.

„Poslouchejte, vojáci,“ řekl. „Hovoří kapitán Heinrich z paluby Providence.“ Následovala dramatická pauza. „Všichni máte své rozkazy, ale očekávejte, že tam dole bude pěkně horko. Krellové jsou nakažení, všude kolem je vir Zvěstovatel.“

„Řekni nám něco, co ještě nevíme,“ zamumlal Novak.

Heinrich ho nemohl slyšet ani reagovat. Vypnula jsem Novakovo odchozí spojení s velením.

„Nejsou přípustné žádné odchylky od vašich rozkazů. Splňte vše do písmene. Pro případ stažení máme připraveny další výsadkové čluny. Budete se vracet do boje, dokud nesplníme cíl mise. Za T minus dvě minuty proniknete orbitální obranou Vektah. V tu chvíli začne jít vážně do tuhého.“

Členové Reedovy jednotky se zachmuřili. Dingové zůstali v klidu. Podobné proslovy jsme od Heinricha slyšeli už dřív. Výřečnost se mu nedala upřít.

„Lodě Vědeckého oddělení musejí být chráněny za každou cenu,“ pronesl Heinrich.

Zmíněné lodě byly zvýrazněné na záběrech z externích kamer. Nacházely se ve středu formace. Šlo o těžší, lépe pancéřované a mnohem větší lodě, než byly Pumy. Připomínaly mi civilní nákladní lodě, až na to, že ty neměly nulové štíty a automatické kanóny v přídi. Lodě Vědeckého oddělení samozřejmě nesly příslušná označení.

„Stažení cíle vyžaduje přistání lodí Vědeckého oddělení na povrchu. Jakmile se úderná jednotka dostane na planetu, musí založit předmostí. Primární cíl je zajištění vzorku. Jednotky se zvláštními rozkazy vědí, co mají dělat,“ recitoval Heinrich. Bylo jasné, že tím myslí Dingy. Měli jsme ty nejzvláštnější rozkazy ze všech. „Podpůrné jednotky jsou na cestě.“

Ve skutečnosti záleželo jen na jediné podpůrné jednotce. Bezmyšlenkovitě jsem aktivovala skener a sledovala její postup. Aniž bych potřebovala informace ze sítě, věděla jsem, že je pořád naživu.

„Žádné přešlapy,“ upozornil nás Heinrich. „Chci, aby šlo o učebnicovou akci. Ať jsem na vás hrdý. Za Alianci.“

Jeho slova zněla na kanále jak v naší lodi, tak v celé úderné jednotce.

„A ještě jedna věc,“ pronesl Heinrich. „Všichni znáte protokol. Poslední přeživší aktivuje kladivo. Kapitán Heinrich končí.“

Instruktáž skončila a Heinrich se odpojil.

„Omlouvám se,“ ozvala se Zero. „Kapitán Heinrich na tom trval. Jak jsem ale říkala, všechno vypadá dobře.“

Ozvalo se další zapípání komunikátoru. Tentokrát ho doplnilo chvění trupu Pumy, což naznačovalo obzvlášť divoký manévr.

„Možná byste se už neměly vykecávat, dámy,“ pronesl pilot. „Právě jsme vstoupili do atmosféry. Konečně si zasloužíte svůj plat.“

„Rozumím,“ přikývla jsem. „Dingové končí,“ rozloučila jsem se se Zero.

„Rozumím. Sejměte za mě nějaké ryby.“

V rohu HUDu se mi objevilo číslo znázorňující přibližnou vzdálenost k místu přistání.

„Soustřeďte se,“ vyzvala jsem ostatní. „Blížíme se k cíli. Už tam skoro jsme.“

Přistávali jsme během toho, co by se na Vektah Minor dalo považovat za ráno. Celá planeta byla pokrytá džunglí a starobylými pralesy. Horní vrstva atmosféry byla plná těžkých mraků, zatímco mezi porostem se hromadil hustý a dusivý močálový plyn.

„Dva kiláky k hnízdu Gama,“ potvrdil kopilot.

Hnízdo Gama byl náš cíl. Největší krellská kolonie na Vektah Minor.

„Kriste a Gaio…“ vydechl pilot. „Asi byste se měli nejdřív rozhlédnout, než tam skočíte.“

Podle informací rozvědky bývala planeta pod námi krellským světem pulzujícím životem. Krellové měli rádi horko, mokro, pekelně vlhký vzduch a zeleň. Spoustu zeleně. Za normálních okolností to tak bylo. Pokud tak ale planeta Vektah Minor někdy vypadala, rozhodně tak nevypadala teď. Zvěstovatel si na Vektah vybral svoji daň.

Puma proletěla nad brakickým mrtvým močálem a pokračovala k nějakému lesu. Nebo spíš k jeho zbytkům. Stromy mimozemské džungle nahradily jejich černé krystalické napodobeniny. Pokroucené přízraky toho, čím kdysi bývaly. Byly zkamenělé jako spálené dřevo. Na obzoru se tyčily horám podobné černé konstrukce.

„Co to sakra je?“ vydechl Reed.

Zdálo se, že mu došla slova. Puma pronikla mlhou a pohybovala se teď níž. Povrch pod námi se znovu změnil. Z mrtvého lesa se něco tyčilo. Jakási korálovitá stavba. Mraveniště neskutečných rozměrů. Celá konstrukce vypadala, jako kdyby byla tvořena z pláství, a byla posetá dalšími živoucími součástmi.

„To je náš cíl,“ řekla jsem.

„Je to nakažené, že?“ zeptal se Reed.

S tím se nedalo polemizovat. Většina hnízda zčernala, některé korálové části odumřely. Z otvorů vytékala nějaká tekutina. Jako krev z rány. Vnější povrch hnízda pokrývaly stříbřité cévy.

Lopezová se podívala směrem k Reedovi. „Veškerá krellská technologie se může nakazit Zvěstovatelem. Tohle se děje na všech nakažených planetách.“

„Střílí na nás!“ zařval pilot a Puma se prudce naklonila. „Posádka se očividně probouzí.“

„Vypadá to na několik palebných postavení,“ zhodnotil situaci Feng.

Lopezová přikývla. „A tam, kam míříme, jich bude ještě víc.“

Z džungle vyletěl výboj bioplasmy a nechával za sebou na obloze jasně modrou šmouhu.

Výsadkový člun manévroval vlevo. Pilot měl dokonalé reflexy. Ani přes duplikantí smysly ale nebyl dost rychlý. Slyšela jsem nárazy projektilů z malých zbraní do trupu, viděla jsem zablesknutí aktivovaného nulového štítu, který odrážel energetické výboje. Z Pumy vyletěly světlice a klamné cíle, které měly zmást útočníky. Palba ale byla stále přesnější.

„Tady Anděl Jedna, tady Anděl Jedna,“ ohlásil se pilot. „Narazili jsme na silný odpor. Všem Pumám, mějte se na pozoru.“

Puma vypálila do džungle několik raket. Vzduchem proletěla krellská těla a kolem se rozhořely požáry. Další Pumy letěly za námi – kryly transportéry Vědeckého oddělení. I jim se dostalo stejného přivítání. V některých případech ještě drsnějšího.

„Anděl Tři to dostal!“ ozvalo se z vysílačky. „Anděl Tři padá!“

„Anděl Čtyři je pod palbou. Opakuji, jsme pod palbou.“

„Anděl Sedm zasažen. Nemůžeme řídit směr–“

Hlasy se linuly z konzole Pumy. Na HUDu mi zatím vyhasínala světla – měnila se ze zelených, tedy v akci, na červená, tedy stažené. Začal narůstat i seznam ztrát. Během pár okamžiků ale jména opět mizela a červené body se měnily zpátky na zelené. Každý mrtvý voják se okamžitě přenesl do nového těla a byl poslán zpátky do boje.

Náš člun se chvěl salvami, které chrlil proti povrchu. Palba obránců ještě zesílila.

K MÍSTU PŘISTÁNÍ ZBÝVÁ PĚT SET METRŮ…

„Aktivuji zpětný tah,“ oznámil kopilot.

„Do toho,“ potvrdil pilot. „Vyložíme náklad.“

Zvuk motorů Pumy se změnil. Výsadkový člun zpomalil a aktivovaly se motory pro vertikální přistání. Dovolovaly člunu, aby se nějakou dobu vznášel nad povrchem.

„Dingové, připravit!“ zařvala jsem. „Jdeme na to!“

Bezpečnostní popruhy se stáhly, vojáci se chopili zbraní. Všichni jsme měli plasmové pušky, ale všichni jsme byli ověšeni i dalšími typy zbraní – od pistolí Widowmaker po různé granáty. Musím říct, že na duplikantí operaci nemá člověk nikdy dost způsobů, jak zabít nepřítele. Na téhle misi jsme měli ale i mnohem mírnější – nesmrtící – vybavení. Novak měl na batohu připnutou velkou kovovou trubku a my ostatní jsme měli k dispozici šokové obušky.

„Rampa spuštěna za tři…“

„Připraven, chlapče?“ zeptala jsem se Reeda.

Přikývl. „Snad ano.“

„Dva…“

„Drž se s námi,“ usmála se na něj povzbudivě Lopezová, „a bude to v pohodě.“

Těšila jsem se na to. Zatraceně jsem se na to těšila. Stydím se, že na mě válka působila zrovna takhle.

„Jedna!“ dokončil pilot odpočet.

„Připravit EVAMPy!“ nařídila jsem.

Každý z nás měl na zádech EVAMP – sadu pro pohyb ve volném vesmíru. Tahle sada umožňovala létat v nulové gravitaci, nebo „poskakovat“ na planetě.

Zadní rampa se otevřela a před námi se objevilo peklo.

Salva živoucí munice pokropila vnitřní prostor Pumy. Dingové se přikrčili před šipkami zářícími modrou bioenergií. Aktivovali jsme i nulové štíty. Reeda a jeho jednotku rozervala nepřátelská palba na kusy. Rozparovači zareagovali o sekundu – možná o zlomek sekundy – později, než bylo nutné. Pokud šlo o Krelly, bylo to až moc času. Rozsekaná těla se zhroutila u vstupu do kabiny, některá se valila z rampy dolů. Životní funkce – nula.

„Reed to schytal!“ zařvala Lopezová.

Z džungle vystoupila primární forma – příslušník krellské pracovně válečnické kasty – a rvala těla na kusy.

„Rozpáraní Rozparovači, paráda…“ pronesl Feng bez náznaku ironie.

„Hlavně ať neskončíme jako oni,“ nařídila jsem. „Palte.“

„Kdo by chtěl žít věčně, že?“ zaburácel Novak místo bojového pokřiku a s pomocí EVAMPu vyletěl z výsadkového člunu.

Pak už jsem slyšela jen jeho šílený smích. Jako by šlo o tu nejzábavnější věc, kterou kdy zažil.

KAPITOLA DRUHÁ

HNÍZDO GAMA

Z výsadkového člunu jsme vystoupili do živoucí noční můry.

Oblast byla plná obrovských stromů, které ale nepůsobily normálním dojmem. Šlo o zčernalé věci, které jen vzdáleně připomínaly své pozemské protějšky. Pod černozeleným baldachýnem listí se objevil jiný svět – skrytý před očima špionů a pozorovacích satelitů alianční flotily. Terén byl močálovitý, porost hustý a nad povrchem se vznášela hustá mlha. Bez taktické helmy bych viděla doslova hovno. Nacházeli jsme se po kolena v brakické vodě, tedy pokud šlo opravdu o vodu a ne nějaký její mimozemský ekvivalent. Půda pod nohama byla měkká a poddajná. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že silné liány a kořeny lesa se vlastně pohybují…

„Jedem, jedem!“ zařval pilot Pumy do komunikátoru. „Krycí palba, držte hlavy dole!“

„Rozumím,“ odpověděla jsem. „Dingové, připravte se.“

Puma se vznášela za námi. Kanón v její přídi – ráže krásných čtyřicet milimetrů, plně automatický – pokropil džungli. Krellská těla se rozpadala na milion kusů. Dingové postupovali močálem, jeden za druhým. S pomocí bioskenerů a senzorů jsme odhalovali nové cíle. Z mlhy vystupovaly matné obrysy a já na ně pálila od boku.

Motory Pumy zařvaly. Tlaková vlna od motorů srovnala se zemí okruh stromů kolem naší pozice.

„Jsme pod palbou,“ hlásil kopilot.

Měl pravdu – Puma k sobě přitahovala opravdu hodně nepřátelské palby. Její nulové štíty se mihotaly, jak do nich narážela krellská munice. Takhle těsně nad povrchem byla Puma velký a pomalý terč.

„Vypouštím rakety,“ oznámil pilot.

Rakety za sebou nechávaly vlnící se stopu. Když narazily do cíle, Dingové se přikrčili. Chvíli potom naši pozici zasypaly kusy půdy, stromů a Krellů. To nejhorší vykryly naše nulové štíty, ale několik kusů kamene se odrazilo i přímo od mé zbroje.

„Pokračujeme k cíli,“ nařídila jsem.

„Bioskener úplně šílí,“ upozornil všechny Feng. „Spousta nepřátel.“

Krellové se vyhrnuli z hnízda. K pohybu používali všech šest končetin, takže postupovali velice rychle. Zaujímali postavení na vyvýšených místech, aby nás mohli ostřelovat. Puma se o ně postarala. Projektily zasypaly přední stranu hnízda a na nás pršely kusy černého korálu.

„Anděl Dva jde k zemi!“ ohlásil někdo na společném kanálu.

Někde v dálce, téměř mimo dohled, se na nebi objevila ohnivá koule. Vrak člunu chvilku rotoval a pak dopadl někam do džungle.

TSUNGOVI SAMCI SE STÁHLI, oznámil mi HUD.

„Smůla,“ prohlásila jsem. „Zero, slyšíš mě?“

„Příjem, madam,“ ozvala se Zero. „Transportéry Vědeckého oddělení brzy přistanou.“

„Vidíme je,“ upozornila jsem ji. Během rozhovoru jsem nepřestávala pálit. Věděla jsem, že se ani na sekundu nesmím přestat soustředit.

Viděla jsem i další dvě Pumy, které ty zmíněné transportéry kryly. V jejich případě šlo o upravené Wildcaty – pomalejší než Pumy, ale s větší přepravní kapacitou. Dva ze tří transportérů schytaly těžkou biopalbu a šly k zemi ještě dřív, než stihly dorazit k přistávací zóně. Třetí bezpečně přistál na úpatí hnízda. Sklopil zadní rampu a ven se vyhrnuly další duplikantí týmy. Tentokrát ale nešlo o normální vojáky, ale o bezpečáky Vědeckého oddělení. Vyzbrojení byli plasmovými karabinami TT-5 určenými pro boj v zákopech. Měly větší účinek, ale na kratší vzdálenost. Soumrak okamžitě prozářily další záblesky palby.

„Ti sráči to zvládnou,“ nemohla uvěřit Lopezová.

Vědecké oddělení uvítaly salvy nepřátelské biopalby, ale tady šlo čistě o čísla. Přistání a úvodní palbu přežil dostatečný počet bezpečnostních jednotek, takže bylo možné zajistit perimetr. Jednotky rozmisťovaly kovové tyče – kdykoli nějakou zarazily, objevily se kolem ní modré záblesky. Tyče se propojily a vytvořily klenutý nulový štít, který se táhl nad celým táborem a bránil nepřátelské palbě v průniku.

PŘEDMOSTÍ VYTVOŘENO, informoval mě HUD.

„Podpůrná palba,“ upozornila nás Zero.

Vzduchem se ozvalo pronikavé kvílení. Téměř současně se na horizontu objevil půltucet bitevníků Tac-3 – jejich šípovitá křídla byla patrná na první pohled – a v husté mlze za sebou zanechávaly jasně modrou stopu.

„Blízká palba!“ varovala jsem ostatní.

Bitevníky proletěly nad námi a kropily hnízdo Gama automatickými kanóny. Nakažení Krellové seskakovali ze svých pozic a dopadali všude kolem nás. Některé z nich sejmuly Pumy, které v dalších vlnách přilétaly k planetě. Jiné zase zlikvidovaly duplikantí týmy.

Bitevníky zamířily pryč – dokončily úkol – a za nimi se hnala letka Jehlic. Jejich trupy byly úzké a dokonale hladké, přídě ostré. Krellské protějšky alianční technologie. Jehlice za unikajícími bitevníky chrlily plasmové výboje.

„Pro Krista!“ vykřikl Feng, který zněl spíš nadšeně než vyděšeně. „Tak teď jsme vážně v průseru!“

Lopezová zavyla. „Nažerte se, vy nakažení zmrdi!“

POSTUPUJTE, přikázal mi HUD. POSTUPUJTE.

„Teď si musíme máknout, lidi,“ upozornila jsem ostatní.

Půlkou mozku jsem se dál soustředila na střílení Krellů, ale i tak jsem si všimla otvoru po jedné straně hnízda. Byl široký a temný, ústí organické jeskyně, možná útočiště před palbou. Myšlenkou jsem ho vložila do plánu bojiště.

„Jedem, jedem,“ přikázala jsem. „Do té díry.“

Zatímco svět kolem byl stále v plamenech, Dingové se vrhli do jeskyně. Ta byla ve skutečnosti biologickým ekvivalentem průlezu, který se za námi uzavřel. Vnitřek hnízda byl plný stínů a zatuchliny. Taktická helma se okamžitě přizpůsobila a aktivovala vhodné senzory – naše okolí teď zářilo mrtvolně bledou zelenou barvou.

„Vypusťte drony,“ řekla jsem.

Každý Dingo měl k dispozici půltucet průzkumných dronů v pouzdru na zádech. Drony se odpoutaly a aktivovaly antigravitační motory. Měly za úkol zmapovat vnitřek hnízda a poskytnout nám informace o nejbezpečnější a nejrychlejší cestě do nitra zařízení. Všechny za tichého hučení motorů zmizely v šachtách, které se větvily z hlavního tunelu.

Zaslechli jsme nechutné kvílení – bylo dost hlasité, aby přehlušilo štěkot palby zvenčí. Feng naklonil hlavu a zaposlouchal se. Lopezová se zachvěla. Znělo to, jako by celé hnízdo brečelo bolestí – zvuk vycházel ze stěn i z lepkavé podlahy.

Než jsme se nad zvukem stihli zamyslet, Novak už pálil z plasmové pušky.

„Máme společnost!“ oznámil.

Z žebrovaných stěn i z podlahy vystupovaly temné obrysy.

Útočili na nás Krellové.

⸸ ⸸ ⸸

Všechno to vlastně probíhalo dost hladce. Jako by v naší palbě byl určitý rytmus. V podstatě to bylo jako ve výcvikové simulaci.

Zamířit.

Vystřelit.

Opakovat.

Zamířit.

Vystřelit.

Opakovat.

Jak jsme procházeli neskutečnou změtí tunelů a místností, doslova jsme se tlačili proti přívalu Krellů. Jejich vlny se o nás rozbíjely jedna za druhou.

Stěny, strop i podlaha byly pokryté šlachovitou, svalovitou hmotou. Všechno kolem bylo živé. Bylo těžké nehledat biologické podobnosti, kamkoli jsem se podívala. Tunely – žíly – se táhly do dáli. Menší šachty – kapiláry – se z nich větvily do všech směrů. Procházeli jsme místnostmi s řídicími konzolemi – orgány – které bručely a kvílely. Celá tahle věc hučela, duněla a pulzovala.

„Házím granát,“ informoval nás Feng a poslal granát do jedné z místností. Krell napojený na živoucí konzoli zmizel v ohnivé vlně.

Vojenská rozvědka a Vědecké oddělení předpokládaly, že v hnízdě Gama bude pravděpodobně několik tisíc krellských válečných forem. Planeta, a tudíž i hnízdo, byla nakažena Zvěstovatelem. K nákaze pravděpodobně došlo už v časné fázi epidemie. Možná šlo o jeden z prvních výskytů viru. To vysvětlovalo černé korály a virem zničenou džungli. Podle teorie Vědeckého oddělení měla takto kriticky nakažená planeta nakonec zcela vymřít. Vojenská rozvědka proto měla důvod se domnívat, že hnízdo Gama bude snadným cílem.

Vidíte ten problém?

Fráze jako „důvod se domnívat“ fungují na papíře. Když se díváte do hlavně krellského trnometu, už to není taková legrace. Program duplikantích operací samozřejmě neměl problém riskovat – když jdete do války v těle, které se nevrátí, můžete si to dovolit – ale tady šlo o něco jiného. Mezi odůvodněným riskem a naprostou nezodpovědností je tenká hranice. Když jsem si projela statistiku mise, zdálo se, že velení tu hranici dávno překročilo…

„Pozor, tamhle v rohu!“ zařvala jsem.

Feng sejmul zotročeného Krella – jaká byla jeho původní funkce, to jsme z virem změněného těla nedokázali odhadnout – a na jeho místo nastoupili dva další.

„Zkurvený ryby!“ zabručel Novak a zasáhl je několika výboji z plasmové pušky. Obrátil se na Fenga. „Poděkuješ mi potom, Číňane.“

Feng přikývl a hodil granát směrem, ze kterého jsme přišli. Krellové se snažili odříznout nám ústupovou cestu. Na skenerech jsme za sebou viděli stále víc signálů. Celá základna se bránila a její zmučená duše kvílela pod náporem nepřátel.

Na HUDu se mi objevovala stále nová data. Drony už pronikly dost hluboko. Označovaly nepřátele, upozorňovaly nás na možné cíle a Dingové na to vše reagovali.

„Pokračujeme,“ nařídila jsem.

Jasně, kdyby šlo opravdu do tuhého, mohli jsme se stáhnout a pak se zase vrátit, ale myšlenka, že se budeme muset znovu probojovávat dovnitř, se mi moc nelíbila. Ostatním duplikantím týmům se dostalo stejného uvítání. Neustále se mi zobrazovaly tuny nouzových signálů, informací o umírajících duplikantech a stažení operátorů. Tunelem se nesly zvuky boje – od hlasitého kvílení exotických krellských zbraní po hluboké hučení plasmových pušek. Konstrukce kolem se chvěla – nepochybovala jsem, že vzdušná podpora buší do jejích stěn a obránců venku.

Zlikvidovali jsme dostatek nepřátel, abychom postoupili na další křižovatku.

„Ježíši, tady to fakt smrdí,“ pronesla Lopezová a lapala po dechu.

Hrozilo, že budu zvracet. Trvalo to asi jen sekundu, pak mi Pathfinder napumpoval do žil tolik bojových drog, že mě to přešlo. Jo, tyhle drogy, to bylo vážně něco. Zkontrolovala jsem životní funkce zbytku týmu. Všichni na tom byli dost podobně, takže jsem vydala myšlenkový rozkaz a jejich obleky jim do žil vlily další dávku drog.

„Musíš si aktivovat filtraci vzduchu,“ podotkl Feng.

„Však to mám!“

„Na smrad si zvykneš, ano?“ ozval se Novak a třískl pažbou dalšího otroka. „Smrdí to jako Odpadlík.“

„Odpadlík smrdí jinak,“ nedala se Lopezová. „Tihle nakažení parchanti… Na ty si nezvyknu.“

Hnízdo bylo zatuchlé, hnilo. Jeho živoucí části se dusily pod černým korálem a hnisajícími boláky. Aktivovala jsem ramenní reflektory, které ozářily stěny tunelu – jejich paprsky také odhalily, že okolním vzduchem se vznáší částečky jakési hmoty. Vypadalo to jako pyl z infikovaných květin. Z podlahy rašily výrůstky z černého lesklého materiálu a vytvářely asymetrické tvary. Zaznamenala jsem pohyb nad námi a zahleděla se na strop – byly v něm šachty a v ústí jedné z nich se objevila biopuška.

„Pozor na strop!“

„Vidím,“ zareagoval Feng. Poklekl a přiložil pušku k rameni.

Krell zasypal Fenga trny. Šlo o biologické projektily, které ale byly stejně tvrdé jako normální alianční munice.

„Kurva!“ vyjekl Feng.

Jeho nulový štít sice vykryl to nejhorší, ale některé střely prošly skrz. Na HUDu se mi objevilo varovné hlášení.

Neměla jsem čas se tím zabývat. Z další šachty vyskočila primární forma a já na ni vystřelila. Krell byl ještě nechutnější než normálně. Byl pokrytý lézemi a boláky. Nešlo jen o tělo, ale i o biozbroj, která ho chránila – i ta byla pokrytá projevy nemoci. Sejmula jsem ho dvěma ranami do hlavy.

Feng zavrávoral a jednu ruku si tiskl ke hrudi.

Krellové vycítili slabost. Všichni zamířili k naší pozici. Vzduchem svištěly další bioprojektily. Současně se rozeznělo agresivní vřískání nakažené hordy.

„Zpátky na křižovatku,“ nařídila jsem.

Pak mi ale došlo, že to nebude možné. Za námi se hromadily biosignály. Zotročení Krellové se hemžili po stropech a žebrovaných stěnách. Umožňovaly jim to jejich končetiny zakončené drápovitými výrůstky. Novak se otočil a vypálil další granát.

„Jebat vás!“ zařval, když mu do zbroje narážely úlomky nepřátelských kostí.

Napůl jsem se obrátila. Primární forma – obří, obrněná a s napřaženými pařáty – se vynořila kdo ví odkud. Hnala se přímo na mě. Reflexivně jsem ji třískla puškou do lebky. Náraz byl tak silný, že puška prošla kostí a kolem se vyvalily tělesné tekutiny.

Krellové byli všude kolem.

„Jen… počkejte…“ lapala jsem po dechu.

Na HUDu se mi objevil signál. Pak zase zmizel. A objevil se. Jako by entita, které patřil, dokázala ovlivňovat vlastní životní funkce.

Něco se mi otřelo o okraj vědomí.

Z nebe se řítila jasná věc, která za sebou nechávala ohnivou šmouhu. Bylo možné si ji splést s padající hvězdou.

Tohle ale nebyla padající hvězda. Byl to krellský biomodul 3. typu. Aerodynamický, dostatečně rychlý, ale také pancéřovaný. Kryl ho krunýř, který měl chránit jeho jediného cestujícího.

Nic z toho jsem sice neviděla, přesto jsem to ale cítila: současně jsem to vnímala přes bitevní síť z neurálního spojení a také někde uvnitř, přes spojení s posádkou modulu. „Posádka“ nebyla úplně to správné slovo. Jediný pasažér modulu k němu byl připojený a stočený v jeho živoucí tkáni.

„Blížíme se,“ ohlásil pasažér přes společný komunikační kanál, aby informoval velitelství.

Odpadlík – mezi Jenkinsovic dingy dobře známý – to vzal k povrchu mnohem přímější cestou. Byl výsledkem ukončené tajné operace probíhající pod vedením Vědeckého oddělení na základně North Star. Díky Černé spirále byl Odpadlík jediný svého druhu – teroristé z Černé spirály totiž na North Star zaútočili a zlikvidovali Odpadlíkova stvořitele.

Odpadlík teď měl lístek na expres přímo k povrchu. Vystřelili ho z naší mateřské lodi, modul téměř okamžitě prošel vrchní vrstvou atmosféry, ale tam, kde nám nepřítel věnoval ohromnou pozornost, si Odpadlíka – protože byl vlastně rybák – nikdo nevšímal. Jeho modul hladce prošel krellskou obrannou linií. Xen si pro přistání zvolil plochu dál od hlavního bojiště. Tím se trochu zpozdil jeho příchod, ale ne o moc.

Odpadlík v hnízdě Gama nikdy nebyl. Ani na Vektah Minor, ale to ničemu nevadilo. Krellská paměť nefunguje jako lidská. Když se jeho spárovité končetiny dotkly infikovaného trupu základny, okamžitě věděl, kam má jít. Mysl stvoření se spojila s hlubokými vědomostmi hnízda. Všech šest končetin se roztáhlo a objalo nakažené tělo hnízda. Našlo zakončení, které nepříjemně připomínalo svěrač, a proniklo dovnitř.

Jsme tam, informoval mě Odpadlík.

Jeho slova mi pronikala do hlavy jako nezvaní hosté. Pořád jsme byli příliš daleko na používání konvenčních komunikačních prostředků – Odpadlík byl několik kilometrů daleko, takže tohle… spojení, nebo co to kurva bylo, představovalo to nejlepší, co jsme měli k dispozici.

Xenovy smysly mi připadaly současně povědomé i cizí. Vnímal vzduch, hnilobu. Místní atmosféra by normálního Krella zabila, ale na Odpadlíka neměla vliv. Nejspíš šlo o důsledek jeho odpojení od krellského Společenství. Odpadlík byl proti Zvěstovateli imunní.

Xen využil všechny své končetiny, aby se chodbou pohyboval co nejrychleji. V hnízdu se orientoval způsobem, který jsem vůbec nechápala. Bez jakéhokoli vybavení přesně věděl, kde se nacházíme. Odpadlík dokonce vnímal elektronický signál ostatních útočných týmů, i když i ty se od nás nacházely pěkně daleko.

Dávej na sebe pozor, vyzvala jsem ho, když jsem ucítila, jak se temnota kolem něj probouzí. Narážíme na tvrdý odpor.

My víme, odpověděl Odpadlík.

Narazil na prvního nakaženého Krella. Kdysi šlo o terciální formu, která sice nebyla tak velká jako Odpadlík, ale přesto měla ohromnou muskulaturu. Nebyla jsem si jistá, jestli by takovou potvoru v boji jeden na jednoho dokázal sejmout duplikant v Pathfinderu. Ježila se ostnatými výrůstky a chitinovým krunýřem.

Odpadlík se zastavil.

Neriskuj! zaječela jsem.

My neriskujeme.

Terciální forma se zastavila…

A potom se stáhla zpátky do stínu. Zbytek Společenství se zachoval stejně. Všichni Krellové sklonili hlavy a přitiskli končetiny k umírajícím tělům. Jako smečka psů, kterou právě ovládl nový alfa samec.

Co to sakra je?

Bojí se, odpověděl Odpadlík. Ví, proč tu jsme.

KAPITOLA TŘETÍ

DIVNÁ RYBA

A pak se naše myšlenkové spojení přerušilo.

Zcela jistě jsem to spojení začínala chápat čím dál líp. Když s touhle divnou duchařinou Odpadlík začal, připadalo mi to hrozně silné, takže to rozhodně nebylo nic, co bych chtěla vnímat uprostřed boje. Teď už to bylo docela zvládnutelné. Moje biorytmy se přitom téměř nevychýlily.

„Čekejte!“ nařídila jsem. Poprvé od chvíle, kdy jsme pronikli do hnízda, jsem dokázala popadnout dech.

Ze zástupu Krellů jeden vystoupil.

Byl větší než ostatní. Jiný. Cizí i na místní poměry…

Chodbou dusal Odpadlík. Jeho ohromné tělo zabíralo téměř celý tunel.

„Odpadlická forma se hlásí do služby,“ ozval se na komunikační síti monotónní hlas.

Pak z předloktí vysunul trnomety. Šlo o biologická prodloužení jeho paží. Vypadala trochu jako pistole a xen je mohl ukrýt ve vlastním těle, když to bylo nutné. Pozvedl zbraně a hrozba z něj sálala na všechny strany.

„Co se děje?“ zeptala se Lopezová šokovaně.

„No… vlastně nevím,“ odpověděla jsem.

Feng si přiložil pušku k rameni, aby začal střílet na stahující se otroky, ale já ho zastavila pokynem ruky.

„Nestřílej, Fengu.“

Nakažení přestali útočit. Stahovali se zpátky ke stěnám, mimo linii naší palby. Už tak jsme jich spoustu sejmuli – křižovatky, kterými jsme prošli, byly poseté kusy těl, ze kterých ještě teď stoupala pára – ale to nebylo to, co je přimělo k ústupu.

Přiměl je k němu Odpadlík. Jen on, nikdo jiný.

„Těmhle strigoi se moc nelíbí, že tu jsi, rybáku,“ pronesl Novak.

Strigoi – tak Novak označoval Krelly nakažené Zvěstovatelem.

„Nakažený Druh nemá rád naši přítomnost,“ vysvětlil Odpadlík.

Xen měl do hrudi vetknutý otlučený kovový box, který sloužil jako reproduktor. Vycházel z něj plochý robotický hlas, který ostře kontrastoval s Odpadlíkovým vzhledem. Slova do našich obleků proudila i přes komunikační kanál jednotky.

„Ráda tě zase vidím, Odpadlíku,“ řekla jsem. Odkopla jsem přitom tělo primární formy. „Začíná tu jít do tuhého.“

„Zpozdili jsme se,“ vysvětlil Odpadlík. „V celém sektoru se bojuje.“

„My víme.“

Tykadla trčící z Odpadlíkových zad se naježila, jako by žila vlastním životem.

Lopezová sklonila zbraň. „Jsi v pořádku, Odpadlíku?“

„Tahle základna se nás bojí,“ odpověděl.

Od doby, co jsme ho dostali z North Star, Odpadlík vyrostl jak do výšky, tak do šířky. Zvětšila se mu muskulatura. Krátký, ale nebezpečný pobyt ve vězení Asijského direktorátu v něm něco spustil. Něco mocného, ale taky temného a děsivého. Společenství mělo důvod se ho bát. Odpadlík sice fyzicky vyrostl, ale to byla jen část celé věci. Největším nebezpečím byly jeho duševní schopnosti. Ještě zajímavější na tom bylo, že nikdo z Vědeckého oddělení se ani nenamáhal předstírat, že tuší, čeho všeho je Odpadlík schopen.

„Jsem fakt ráda, že jsi Dingo,“ vydechla Lopezová.

„To jsme,“ pronesl Odpadlík a kývl k označení na jeho biohelmě. Tvořil ji materiál někde na rozhraní živé tkáně a krunýře. V pancíři měl chemicky vypálený znak Dingů. „Novak-ostatní pomohl.“

„Pěkná práce,“ usmál se Feng. „Teď už jsi opravdu jeden z nás.“

Společně jsme se přiblížili k Odpadlíkovi. Měla jsem pocit, jako bychom se dostali do jeho ochranné aury.

„Podívejte,“ ozvala se Lopezová a pokynula rukou ke zdi.

„To fascinující, Senátorko.“

Lopezová se zapřela rukou v bok. „To vlastně ani není přesné, Rusáku. Taťka je ministr obrany, ne senátor…“

Ale to, na co Lopezová poukázala, bylo skutečně zajímavé. V Odpadlíkově blízkosti totiž nákaza základny ustupovala. Hnízdo bylo protkané stříbrnými žilkami – vedlejším produktem nákazy, která se zmocnila Společenství. V Odpadlíkově stínu ale jako by jed mizel. Xen natáhl pařát a sledoval, jak se ta věc ve stěnách mění a plyne.

„Netušila jsem, že umíš něco takového,“ řekla jsem.

„Ani my ne,“ prohlásil Odpadlík. „Naše síla… dozrává. Cíl je tímhle směrem.“

Postupovali jsme stále hlouběji do tunelů. Nebylo tam světlo a aktivita kolem nás také nebyla zvlášť velká. Hluk boje – postupu celé úderné jednotky – byl vzdálený a tlumený.

„Spojení je v tahu,“ oznámil Feng. „Jsme mimo dosah.“

„O Zero se bát nemusíš, milovníku,“ uchechtla se Lopezová.

Odpadlík z nějakého důvodu věděl, jak je základna uspořádaná. Drony se takhle hluboko nedostaly, jako by i jejich umělá inteligence měla pocit, že není dobrý nápad sem vstupovat. Dingové takhle chytří nebyli.

„Blížíme se k hlavnímu hnízdišti,“ upozornil nás Odpadlík. Šel vepředu a využíval přitom žebrované stěny tunelu. Na něco tak velkého se pohyboval opravdu rychle.

„Počkat,“ ozval se Feng. „Asi… Myslím, že něco vidím.“

Tunel ústil do sálu, ze kterého se vzduchem nesl hluk strojů. Ne lidských, ale krellských technologií. Vlastně to znělo dost organicky – vzteklé pulzování podobné tepu srdce. Měla jsem pocit, že mi z toho prasknou uši, jako by se blížil prudký pokles tlaku.

Dingové zpomalili a opatrně vstoupili do sálu. Přeběhl mi mráz po zádech, z komunikátoru jsem zaslechla, jak ostatní zalapali po dechu. Lopezová hlasitě polkla. I já jsem cítila, že se mi navaluje.

Z pilířů spojujících podlahu se stropem vyrůstaly kapsle. Věc přede mnou vypadala jako trs hroznů. Jenže tyhle hrozny byly obří, pulzovaly a v každém z nich bylo tělo. Některé zevnitř zářily, jiné byly inkoustově černé. Těla uvnitř se vznášela v jantarové tekutině, občas se dotýkala poloprůhledné membrány, která je držela na místě. Instinktivně jsem se zachvěla, když jsem si uvědomila, že v těch kapslích nejsou jen Krellové, ale vidím i humanoidní obrysy.

„Tohle je sál splynutí,“ upozornil nás Odpadlík.

„Když už jsem si myslela, že na nic hnusnějšího narazit nemůžeme…“ zašeptala Lopezová.

„Každý den se dozvíš něco nového,“ dodal Feng.

Odpadlík se rozhlížel, očividně se měl na pozoru. Bioskener mi hlásil signály všude kolem. Uvědomila jsem si ale, že většina z nich je nehybná.

„Věci v těch kapslích,“ řekla jsem a pevněji sevřela pažbu pušky, „jsou živé.“

„Správně,“ souhlasil Odpadlík. „Sál dovoluje komunikovat s Hlubinou.“

„Čím víc slyším o téhle Hlubině,“ pronesl Feng, „tím míň se mi líbí.“

„Není, co by se mohlo líbit nebo nelíbit,“ nesouhlasil Odpadlík. „Hlubina jen je.“

Podle Odpadlíka byla Hlubina komunikační technologie využívaná Společenstvím k přenosu myšlenek, emocí a příkazů. Reprezentovala krellský sdílený mozek, jednotné vědomí celého druhu – koncept, který lidé nemohli nikdy plně pochopit.

Jeden z Odpadlíkových trnometů se mu skryl v předloktí. Ozvalo se přitom nehezké zapraskání kosti. Xen pohladil blánu nejbližší kapsle. Působilo to téměř něžně.

„Biokapsle umožňují ostatním, aby…“ Odpadlík se odmlčel, zvažoval, jaká slova použít, „plavali v Hlubině.“

„Spíš se v ní utopili,“ okomentoval to Feng.

Novak z pochvy na hrudi vytasil energetický nůž. Čepel se okamžitě aktivovala a rozzářila se jasně modrou barvou.

„Drž se zpátky, Novaku!“ sykla jsem. „Netušíme, proti čemu tady stojíme!“

„Vím, co dělám,“ odpověděl, i když bylo úplně jasné, že lže.

„Ani se nehni, vojáku.“

Chytila jsem ho za paži, ale bylo to zbytečné. Byl větší než já, ať už v duplikantovi nebo mimo něj. Oči se mu maniakálně rozzářily. Rozřízl jeden z biomodulů. Když nůž pronikl kožnatou vrstvou, ozvalo se vlhké mlasknutí následované zasyčením unikající atmosféry.

„To pro informace,“ pronesl Novak, jako by tím něco vysvětloval.

„Jaké informace?“ nechápala Lopezová. „Přitáhneš sem další Krelly!“

Novak ignoroval její protesty a prořezával se hlouběji do modulu. Prořízl organickou membránu a ven se vylila slizká jantarová tekutina. Vypadalo to jako pěkně nechutný porod – z membrány se vyvalily kusy masa i obyvatel kapsle.

„Ježíši Kriste, Novaku!“ zakvílela Lopezová.

Novak nebyl žádná citlivka, nedal najevo ani nejmenší známku znechucení. Jednou rukou zachytil atrofované tělo. Bylo, nebo spíš bývalo, lidské. Teď to byla vlastně jen kostra. Scvrklá postava bez většiny svalové hmoty. Odpadlík naklonil hlavu, vypadal docela zvědavě. Xena očividně vůbec netrápilo, že Novak znesvětil sál splynutí.

„Tohle byl zrádce,“ kývl Odpadlík směrem k tělu z kapsle.

„Patřil k Černé spirále,“ řekla jsem.

Novak bezmyšlenkovitě přikývl a prohlížel přitom tělo. Postava na sobě měla ochranný oblek, na jehož hrudi bylo logo Černé spirály.

„Učedníci,“ zamumlal Feng zachmuřeně. „Tak si říkají.“

Organické vybavení místnosti částečně proniklo do agentova těla. Živoucí úpony poutaly jeho končetiny a hruď ke kapsli. Novak zvedl tělo za límec obleku a prohlížel si ho.

„Co hledáš, Novaku?“ zeptala se Lopezová rozechvěle. „Na tohle nemáme čas.“

Přesně jsem věděla, co Novak hledá – tetování gangu, značku klanu, cokoli, co by naznačilo, že tělo patří ruskému gangsterovi. Abych to upřesnila, Novak pátral po ženě jménem Mish Vasneva. Nebo alespoň po někom z jejích podřízených.

Tenhle Učedník ale nebyl tím, koho Novak hledal. Jeho kůže byla povadlá, poleptaná kyselou tekutinou, která plnila kapsli, ale neměla na sobě žádná tetování.

„Ale nic,“ zamumlal Novak. „To není důležité. Jen–“

Tělo náhle ožilo. Vrhlo se na Novaka a snažilo se mu zatnout kostnaté prsty do hrudi. Jediné, čeho dosáhlo, bylo to, že se na Novakově pancíři objevily krvavé šmouhy. Tělu se navíc z prstů odlupovalo poškozené maso. Lopezová zaječela. Okamžitě se ale sebrala a zdálo se, že se za svoji reakci stydí.

„Prosím, zabijte mě!“ zaskřehotal muž. Zvuk jeho hlasu byl opravdu děsivý. Bylo jasné, že nemluvil už hrozně dlouho. Jeho oči – téměř prázdné – se obrátily v sloup.

Tím to pro Novaka končilo. Nedalo se určit, co má muž za přízvuk, alespoň já to nepoznala, ale Rus to nebyl.

„S radostí,“ přikývl Novak.

Ozvalo se vlhké lupnutí lámaného vazu. Novak pustil tělo, které zůstalo viset v organické síti, a přesunul se k další kapsli.

„Sakra, Novaku!“ vyhrkla Lopezová. „Kvůli tomuhle tu nejsme!“

„Zabíjíme Spirálu,“ ospravedlnil své chování Novak.

Pak se dal znovu do díla, rozřezával další kapsle a kontroloval jejich obsah. Odpadlík chvíli mlčky sledoval bizarní divadlo.

„Spirála-ostatní tu byli spoustu let,“ pronesl. „Přišli sem, aby šířili hnilobu.“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal se ho Feng stojící na stráži u vstupu do sálu. „V poslední době jsi toho nakecal docela dost. Nic z toho ale nemůžeš vědět. To jsou vědomosti z Hlubiny?“

„Tentokrát ne,“ zavrtěl hlavou Odpadlík. „Závěr jsme vyvodili z dostupných důkazů.“

Odpadlík zašmátral pařátem pod nejbližší kapslí. Zem tam byla pokrytá stejnou houbovitou tkání jako celý okolní prostor, ale v tomhle místě bylo vrostlé cosi kovového. Pod slizem tam ležela špinavá plechovka.

„Spirála-ostatní sem přinesli hnilobu,“ vysvětlil Odpadlík. „Vypustili vir Zvěstovatel, ale byli zajati. Byli spojeni s Hlubinou, ale už bylo příliš pozdě. Zvěstovatel se dostal do vědomí. Šířil se, zamořil planetu. Nakonec se nakazil i zbytek Rudého drápu.“

Sklonila jsem se, abych plechovku prozkoumala. Vlastně jsem ani nevěděla, proč to dělám, ale vytáhla jsem ji z toho marastu. Byla dlouhá jako mé předloktí a docela těžká. Chybělo jí víčko.

„Do prdele. Ono je to takhle jednoduchý?“

Odpadlík přikývl. „Společenství netušilo, že je nakažené, dokud nebylo příliš pozdě. Když zajali a asimilovali tyhle vzorky, byla už Hlubina kontaminovaná.“

„Někdo jim nachcal do bazénu,“ zamumlala jsem. „Takže tohle hnízdo padlo. Jsem zvědavá, co z toho vytříská Zero.“

Ramenním reflektorem jsem osvítila plechovku. Něco mi na ní nehrálo. Měla na sobě uvedené označení, ale to už bylo zašlé, text se nedal přečíst. Odkud Spirála získala tuhle technologii? Plechovka tu byla stejně dlouho jako vězni, které jsme viděli, ale kov nebyl zkorodovaný. Z počítače na zápěstí jsem vysunula lékařskou sondu a přiložila ji k otevřenému konci plechovky. Výsledky byly jen hrubé, ale okamžité. Muselo se počítat s obvyklými chybami, které šly ruku v ruce s analýzou v polních podmínkách, ale mně naprosto stačily. Plechovka byla zamořená buňkami Zvěstovatele a „virovým plakem“. Sice jsem netušila, co to je, ale Zero tuhle frázi používala a teď mi zářila také na HUDu. Virová nálož byla skutečně vysoká.

Plán Spirály nakazit Krelly byl tak prostý, až to bylo skoro k smíchu, a očividně fungoval. Podobná podívaná – nakažení vězňové spojení s Hlubinou – byla hlášena ze všech zamořených míst. Při žádné misi však nebyla nalezena podobná plechovka.

„Hotovo,“ oznámil Novak. „Skončil jsem.“

Novakův hlas mě vytrhl ze zamyšlení. Vložila jsem plechovku do batohu. Šlo o důkaz, který jsme později mohli prověřit. Pokud tedy bude nějaké později.

„Seš hnusák, Novaku,“ postěžovala si Lopezová.

Novak jen pokrčil rameny. Výraz za jeho obličejovým štítem byl směsicí vzteku a zklamání. Jeho zbroj byla pokrytá jantarovou tekutinou, otevřel několik kapslí, vytahal z nich zajatce a všechny chladnokrevně zavraždil.

„Našel jsi, co jsi hledal?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ odpověděl Novak.

Najde někdy to, co hledá? Chtěl se pomstít. Toužil po odplatě. Ale všechno záviselo na tom, zda zjistí, kde je osoba, která zabila jeho rodinu. Že by informace o Mish Vasnevě našel v dalším hnízdě, na které zaútočíme, bylo dost nepředstavitelné. Jasně, některé zprávy naznačovaly, že Synové – a hlavně Vasneva – spolupracovali se Spirálou, ale žádná nebyla potvrzená. Ruský zločinecký syndikát, kterému Vasneva velela, byl nestálý jako voda. Když už měl člověk pocit, že ho má v hrsti, tak mu protekl mezi prsty.

„Nezaslouží si ani tohle,“ zamumlal Novak. „Tohle není–“

„Tudy,“ přerušil ho Odpadlík.

Xen se zastavil u stěny, která vypadala jinak než ostatní kolem. Mávl pařátem a stěna se rozestoupila do stran.

„Jak jsi to udělal?“ zajímala se Lopezová.

„My jsme Druh,“ vysvětlil Odpadlík. „Hnízdo je nakažené, ale pořád patří ke Společenství.“ Odpadlík se náhle prudce otočil ke mně a řekl: „Cíl je za tímhle průchodem.“

„Tak pokračujeme,“ řekla jsem.

Posvítila jsem ramenním reflektorem hlouběji do hnízda. Šlo o další obří místnost s žebrovanými stěnami, stropem i podlahou. Na té se leskly louže tekutiny plné mrtvého krellského potěru. Odpadlík na něj při chůzi bez přemýšlení šlapal, takže se kolem ozývaly mlaskavé zvuky pukajícího potěru.

„Musíš to dělat?“ protestovala Lopezová šeptem.

Odpadlík se při odpovědi ani neohlédl. Dál se soustředil na temnotu uprostřed místnosti. „Druh je nakažený, Lopezová-ostatní. Tihle nedospějí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dominium.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.