OBSAH

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Keri Arthur v nakladatelství

Volání úplňku

Polibek hříchu

Smyslné zlo

Nebezpečné hry

V náruči temnoty

Nejtemnější polibek

Smrtící touha

Bound to Shadows *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2008 by Keri Arthur

Cover © Larry Rostant

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7594-318-7 ePub

ISBN 978-80-7594-319-4 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. KAPITOLA

Měsíc na půlnoční obloze již téměř dosáhl úplňku a mými žilami už zvučel jeho žár. Být vlkodlakem obecně v této části měsíce znamenalo zábavu, jelikož pro nás vlkodlaky byl týden kolem úplňku oslavou smyslnosti a intimity. Takový týden znamenal spoustu milování a množství různých partnerů. Ačkoli – pro mne v současnosti existoval jenom jeden muž, a ten nebyl ani obyčejným mužem, ani vlkodlakem, ovšem jako upír měl dozajista takovou výdrž, že by uspokojil chtíč jakékoli vlčice.

Samozřejmě že jsem nebyla jenom vlk, ale když měsíc začne dozrávat k plnosti, převládla nad upíří polovinou mé duše právě ona, vlčice.

Byla jsem ale také strážkyně, a zloduši bohužel neměli absolutně žádný respekt vůči fázím měsíce a vlkodlačím tělesným potřebám.

A přesně z toho důvodu jsem se teď potají kradla opuštěnými a zapadlými uličkami Coolaroo a sledovala pachovou stopu plnou násilí a smrti, místo abych si hověla schoulená vedle svého upíra a vychutnávala si jeho doteky.

Dneska v noci byla pěkná kosa a mně naskakovala příšerná husí kůže. Kdybych měla víc času, skočila bych si domů pro svetr, jenže Jack – můj šéf a upír, který velel celé divizi strážců – si postavil hlavu, že to nepočká a že prý jsem to já, kdo musí toho idiota chytit dřív, než stihne zase někoho zabít.

Pochopitelně jsem si neodpustila poznámku, že v podzemních podlažích Direktoria dřepí hromada jiných zabijáků a všichni do jednoho jsou celí žhaví, aby se mohli vrhnout na zlé hochy. Načež mi Jack laskavě připomněl, že kdyby mi výše zmíněný vrah v první řadě už jednou nezdrhnul, dneska v noci by už nezabíjel.

Nemohla jsem se s ním hádat, protože měl pravdu, a tak jsem radši sklapla, políbila Quinna na rozloučenou a odjela autem rovnou na místo činu.

Jenom abych objevila další mrtvolu. Stejně jako teenagerka, která byla zavražděna několik nocí nazpět, měla i dnešní oběť zcela vysátou krev. Tohle však nespáchal upír, protože oběti měly hrdla spíše podříznutá než prokousnutá, a upíři se do něčeho takového pouštějí jen opravdu zřídka. Leda by se rozhodli, že si tu zábavičku ještě zpestří zohavením těla oběti.

Upíři kromě toho jen málokdy plýtvají krví, a přestože byla těla těch dospívajících holek zbavena krve, měly ji v hojné míře rozmazanou po krku, obličeji a dost jí skončilo také na zemi. Skoro jako by je někdo podříznul a potom se snažil vychlemtat následný krvetok.

Zachvěla jsem se. Dnešního nebožtíka jsem měla na svědomí já, protože mi ten zatracený vrahoun před několika dny pláchnul.

Neomlouval mě ani fakt, že se zdánlivě vypařil do vzduchu. Byla jsem cvičený lovec a zabiják, a jakkoli jsem se tomu občas bránila, nebylo už pro mě cesty zpět. Musela jsem tudíž udělat maximum. A nechat utéct vraha určitě nepatřilo k tomu nejlepšímu, co jsem mohla předvést.

Vydechla jsem a pozorně se zahleděla do noci před sebou. Tam někde se skrývalo zlo, těsně za mým zorným polem. Odporný pach, který jsem cítila, visel těžce ve studeném nočním vzduchu a až podivně blízce připomínal pach masa rozkládajícího se na slunci.

A já netušila, o co šlo, protože takový smrad jsem zcela určitě necítila ze žádného jiného nelidského tvora, s jakým jsem se setkala.

Jenže on nepáchl ani jako člověk, i když popis, který jsme dostali od svědka, se shodoval s mužem uváděným jako lidským. Až na to, že ten byl rozhodně také mrtvý.

Okamžitě jsem si začala představovat scénáře zahrnující zabijácké zombie, prahnoucí po pomstě, ale Jack prohlásil, že prý moc koukám na horory. Tvrdil, že zombiové sice zabíjet mohou, ale nedělají to ze žádné základní potřeby ani vlastní touhy. Nejsou schopni ani myšlení, ani emocí, a jsou pouhými nádobami pro smrtící touhy jiných.

Což byl opatrný způsob, jak říct, že to řídí a režíruje někdo jiný. Jenomže na stopy po nikom dalším jsem za celou dobu nenarazila, a to jak na místě činu, tak když jsem toho mrtvého stopovala.

Jestli za tím stojí nějaký další magor, pak bychom tu měli co dělat s dokonalým zabijákem. Takovým, který uposlechne jakýkoli rozkaz, bez otázek a odmlouvání, přesně podle pokynů, a poté zase padne k zemi mrtvý.

Ovšem tenhle chlap, ať už jde o zombiho nebo o něco jiného, nevypadal, že by zpomaloval nebo se hroutil mrtvý k zemi.

Na druhou stranu je jasné, že mrtvola vydrží v pohybu jen po určitou dobu, než z ní začnou odpadávat části nebo začne mít vážný problém s tím, že uhnívá.

A vzhledem k pachu, jejž jsem sledovala, byl ten chlap už ve slušném stadiu rozkladu. Překvapovalo mě, že je vůbec ještě schopen rychlého přemisťování, aniž by si způsobil vážnější újmu.

Zachvěla jsem se, protřela si paže a najednou měla radost, že mám ve zvyku nechávat si v autě laserovku. Její příjemnou tíhu jsem teď cítila v zadní kapse.

Ještě před časem by mě takové pomyšlení děsilo, ale měla jsem v tomto ohledu už hodně za sebou. Dokonce i vlkodlačice, pevně rozhodnutá nestát se chladnokrevným vrahem, potřebovala čas od času zbraň.

Pokračovala jsem. V dálce zahoukal nákladní vlak a ten osamělý zvuk splynul s hlukem dopravy z nedaleké silnice Pascoe Vale. V ulicích to nyní nijak zvlášť nežilo, ačkoli v několika domech v blízkém okolí se ještě svítilo. A odnaproti z nedalekého skladiště sem zaváněl tak silný pach smyslnosti a sexu, že se mi málem uvařila krev.

Napadlo mě, jestlipak poldové vědí, že poklidný sklad asijských potravin je jenom zástěrka pro bordel. A soudě dle aut zaparkovaných před ním byl i vyhledávaný.

Samozřejmě že nevěstince byly v Melbourne legální snad celou věčnost, svazovaly je však přísné předpisy a celkově se musely nacházet v dostatečné vzdálenosti od obytných čtvrtí. Tato oblast sice byla směsicí obytné a průmyslové čtvrti, ale už samotný fakt, že se potřebují tvářit jako velkoobchod s potravinami, naznačoval, že úplně legální asi nebudou.

Přibližně dvě vteřiny jsem zvažovala, že bych to ohlásila, ale pak mě přepadla lhostejnost a jen jsem prošla kolem. Ti, kteří si tak nesporně užívali v oněch fádních betonových zdech, nebyli teď můj cíl.

Kromě toho jsem těžko mohla druhým upírat, co budu nejspíš dělat i já sama.

Pokračovala jsem dál a snažila se přitom ignorovat touhu propalující se mým tělem. Musím chytit a zabít toho hajzla, a čím dříve to udělám, tím rychleji se budu moci vrátit ke svému upírovi a nasytit svůj chtíč.

Nadechla jsem se, roztáhla nozdry a třídila pachy proudící chladným vzduchem. Můj zabiják, páchnoucí smrtí, zahnul do boční uličky. Následovala jsem ho a díky teniskám na nohou nebyly mé kroky na betonu skoro vůbec slyšet. Při každodenní práci jsem už téměř rezignovala na podpatky. Dřevěné jehly se sice mohly hodit, když jste tu a tam potřebovali probodnout nějakého toho zdivočelého upíra, ale běhat v nich terénem, který jsme občas museli zdolávat, se ukázalo jako zatraceně nebezpečná věc. A navíc podpatky a žebříky už vůbec nejdou dohromady – jak jsem zjistila právě před týdnem, když jsem jednoho takového toulavého upíra lovila. Vysloužila jsem si přitom další jizvu – tahle vedla po hřbetu mé levé ruky. Stejné ruky, na které už chyběl můj ubohý malíček.

Vypadalo to, že lotři mají spadeno na mou levačku.

Mrtvolný puch sílil, ačkoli po tom zmetkovi nebylo pořád ani památky. Ve skladištích podél obou stran ulice vládlo ticho a tma a jedinou viditelnou známkou života byla občas se mihnoucí kočka.

Ulice ústila do křižovatky tvaru T. Zastavila jsem se a rozhlédla se nejdřív vlevo, pak vpravo. Pořád jsem ho nikde ve tmě neviděla. Zamrkala jsem, přepnula svůj upíří zrak na infračervené vidění, noc mi však nevyjevila žádné teplejší skvrny značící život.

Což ostatně dávalo dokonale smysl, jestli byl ten chlap mrtvý.

Nechala jsem se vést čichem a zamířila doleva. Na konci ulice stála brána a za ní obrovské haldy papíru a plastu. Očividně recyklační stanice.

Co by ale mrtvý chlapík pohledával v recyklační stanici? O pokus zbavit se důkazů jít nemohlo, protože kdyby to chtěl udělat, nenechával by po sobě zohavená těla svých obětí přímo na očích všem náhodným kolemjdoucím.

Měl tedy pravdu Jack, když se domníval, že jde o zvráceného vraha, který zabíjí z pomstychtivosti, nebo se tu dělo něco ještě podivnějšího?

Měla jsem podezření na to druhé, ale možná ze mě promlouvala jen má pesimistická stránka. Osud mi konec konců s oblibou nasral do boty pokaždé, když se mi to nejmíň hodilo.

A uprostřed měsíční horečky to bylo rozhodně nevhod.

Pach vedl někam doprava a táhl mě do užší ulice, kterou by sotva projel náklaďák. Nocí se neslo pusté skučení, jak se vítr proháněl spoustou rozbitých oken, kterých bylo ve všech zdejších budovách zřejmě požehnaně. Navíc chybělo pouliční osvětlení a stíny zhoustly.

Ne že bych potřebovala světlo, zvláště když měsíc zářil tak jasně, ale stejně by byl lepší pocit vejít do ulice ve světle lamp, než bez něj. Zvláště když jsem byla sama a šla po stopě bůhvíčeho.

Při té myšlence jsem se dotkla ucha, abych zapnula lokalizační část komlinku, který nám před nějakou dobou implantovali. Měli je všichni zaměstnanci Direktoria operující v terénu, ať už šlo o strážce či ne. Jack a velitelé ostatních divizí neradi přicházeli o své lidi a naše implantáty nejen že udávaly naši okamžitou pozici, ale také umožňovaly komunikaci, když se něco podělalo.

A když se něco v mojí práci podělá, znamená to obvykle smrt. O ozbrojených jednotkách se ví, že hodně často přijedou pozdě. Můj brácha a já jsme doteď měli kliku, ale vzhledem k tomu, s jakou radostí nám osud hází klacky pod nohy, jsem často přemýšlela, jak dlouho asi potrvá, než nám štěstěna vrhne pod nohy největší kládu světa.

Ne že bych doopravdy chtěla debatovat o smrti, myslím ale, že když ji musím řešit v podstatě dnes a denně, je těžké nemyslet na to, jestli se nás jednoho dne nedotkne víc, než by se mně a mému dvojčeti Rhoanovi líbilo. Zvláště když jeho milenec, Liander, před třemi týdny o vlásek unikl smrti.

Nechtěla jsem umřít. Nechtěla jsem ani, aby umřel Rhoan, faktem ale zůstávalo, že nás smrt začne časem dohánět, a stane se to spíš dřív než později. Nedala se obejít. Leda bych se chtěla stát upírem, jenže na to mám vážně moc ráda slunce. Nechtěla jsem čekat tisíc let, až budu dost stará na to, abych se na něm zase mohla ukázat.

Někde o kus dál přede mnou slabě zarachotil kov. Zpomalila jsem a napínala uši. Zvuk už se ale neopakoval a mně se zježily vlasy vzadu za krkem. Něco tady určitě slídilo – a bylo to něco jiného než chodící mrtvola.

Vnořila jsem se hlouběji do stínů obestírajících staré budovy. Vítr dál skučel a vzduch jako by byl čím dál chladnější. Snad za to mohl jenom strach, který se mi usídlil v žaludku jako závaží.

Ulice se stáčela doleva. Po obou stranách se táhly tovární budovy, ale přímo přede mnou se tyčil vysoký bezpečnostní plot z pletiva. Za ním stála recyklační stanice. Neviděla jsem, že by se moje kořist pohybovala uličkami mezi stohy starého papíru, ale logika – a také ten slabý kovový šramot – mi napovídala, že vrah přelezl plot a někde tady číhá.

A přesto…

Podívala jsem se na budovu nalevo. Stejně jako ostatní skladiště v téhle ulici byla zchátralá a opuštěná. Na střeše rachotil plech a vítr fičel rozbitými okny, kterých tu bylo požehnaně. Nic jsem z toho baráku necítila, ani žádné teplé skvrny jako známky života – což samo o sobě nic neznamenalo, když jsem honila neživého.

Byl to ale mrtvý chlap, zjevně bez vlastní vůle, tudíž ho sem musel dovést nějaký důvod. Jelikož včera v noci někam nečekaně rychle odbočil, aby mě setřásl, sázela jsem na to, že se dnes v noci pokouší o totéž. A také jsem sázela na to, že šel pravděpodobně spíš do skladiště než do recyklační stanice, která byla více na ráně.

Jestli se ale skutečně měl ve skladišti setkat se svým stvořitelem, tak proč jsem je neviděla? Bylo to proto, že v srdci budovy chyběl nějaký světelný zdroj nebo jej něco blokovalo? Přestože můj infračervený zrak byl daleko lepší než noktovizory používané v armádě, v černočerné tmě nebude fungovat žádný infračervený zrak. Jak člověkem vyrobená zařízení, tak upíří oči potřebovaly alespoň nějaký zdroj tepla nebo světla.

Kdybych si potrpěla na sázení, vsadila bych peníze na to, že mě něco blokuje. Vždyť přímo uprostřed skladiště s tolika vymlácenými okny by neměla být tma jako v pytli.

Ohlédla jsem se na plot. Pachová stopa i kovové zadrnčení, které jsem předtím slyšela, ukazovaly na fakt, že moje kořist utekla tudy. Jenže na tyhle dvě věci jsem se spolehla už předtím a stejně mi unikl.

Možná bylo načase důvěřovat i ostatním smyslům, které mě táhly ke skladišti.

Mé jasnovidecké vize byly často spíše velmi nejasné a odmítaly se spojit s jakoukoli přímou informací. Jack společně s mágem Direktoria, kterého pověřil mým tréninkem, trvali na tom, že moje jasnovidectví bude nejenom časem sílit, ale také se naučím, jak jej využívat naplno. Prozatím se jejich slova nenaplnila. Ovšem pokud k mému jasnovidectví patřila i schopnost vidět duše zemřelých, možná se zas tak úplně nespletli. Ty zatracené duše se mnou teď konverzovaly stejně snadno jako živí, takže bych se bez této části svého nadání ráda obešla.

S každým přiblížením k poničené budově se stávala noc ledovější. Ignorovala jsem mráz, který mi přebíhal po páteři, a šla jsem podél stěny posprejované graffiti až k hlavnímu vchodu. Dveře visely jenom na jednom pantu a v mírném vánku se trochu houpaly. Za nimi ležela spoušť skla, rozpadlých krabic a odpadků. Vzduch, který odtamtud táhl, páchl močí a nemytými těly, což naznačovalo, že by zde mohli přebývat bezdomovci, ale já uvnitř pořád neviděla žádné teplé skvrny života. Možná je odtud něco vyhnalo.

Něco, co se podobá chodící mrtvole.

Sáhla jsem pro svou laserovou pistoli, zapnula ji, vešla dovnitř a zády jsem se držela u zdi, zatímco jsem prozkoumávala první místnost. Na levé straně byl velký půlkruhový stůl, z čehož se dalo soudit, že šlo o recepci. Za stolem se nacházely dvě prosklené kanceláře, ani v jedné z nich se však nikdo a nic neskrývalo. Přesněji řečeno nic, co bych mohla cítit nebo vidět.

Z recepce vedlo několikero dveří a já si po chvíli rozmýšlení vybrala ty přímo přede mnou. Právě za nimi se totiž nacházela ona velká černota a bylo pravděpodobné, že v ní najdu svého mrtvého – jestli se mé psionické smysly nepletly a skutečně nepřelezl plot, jak mi napovídaly moje obyčejnější smysly: čich a sluch.

Procházela jsem tím nepořádkem a pod nohama mi tiše křupalo sklo. Laserovku jsem měla připravenou a všechny své smysly jsem vyladila na sebemenší náznak pohybu nebo života. Jenže tu nebylo nic. Slyšela jsem jen vítr a můj vlastní dech, který nebyl vůbec tak klidný, jak by se mi líbilo.

Dveře vedly do krátké chodby, na jejímž konci se nacházely další dveře, lítačky. Z vlastní chodby vedly ještě další dvoje dveře, ale ani jedny z nich nebyly otevřené. Zaváhala jsem u lítaček, přepnula na infrazrak a pátrala jím v prostoru za nimi. Ani tady nic neukazovalo na nějakého živého – nebo neživého – tvora, který by tu číhal, ovšem prostor byl vyplněn tou podivnou černí.

Tiše a opatrně jsem prošla skrz a chytila dveře volnou rukou dřív, než by se stihly zhoupnout zpátky a bouchnout do druhého křídla. Čím méně hluku nadělám, tím lépe. Netušila jsem, co se skrývá za černým chuchvalcem, ale nehodlala jsem na svůj příchod upozorňovat víc, než bylo nutné.

Vzduch v místnosti se nehýbal, netáhl tu ani průvan, který se proháněl zbytkem budovy. Navzdory mé předchozí jistotě, že uvnitř budovy musí být nějaké světlo, tu žádné nebylo. Místnost neměla absolutně žádná okna, ani střešní. Vlastně připomínala velký černý kovový box. A v jeho středu se nacházelo srdce ještě hlubší tmy.

Opatrně jsem pokračovala doprava, snažila se našlapovat zlehka a zády se držet u zdi. Můj infrazrak stále nic nezachytil, přesto mě zachvátil pocit, že něco je blízko. Můj vnitřní radar hlásící mrtvoly začal jančit. Jenom jsem neměla páru, jestli je to zombie, nebo něco jiného.

Došla jsem k boční zdi. Na betonové podlaze byly skvrny rzi a malé dírky – důkaz, že tady kdysi stály nějaké stroje. Hodně tu byla cítit mastnota, která na zdi tvořila několik milimetrů silný povlak. Taky tu slabě páchlo zatuchlinou a hnilobou, takže jsem se zamyslela, co se zde asi mohlo kdysi vyrábět.

Držela jsem se několik centimetrů od mastné zdi, tiše jsem podél ní našlapovala a napínala uši, jestli neuslyším nějaký zvuk, který by mi naznačil, že se blížím ke své kořisti. Nebylo tu však nic. Nebýt faktu, že mé „ostatní“ smysly trvaly na tom, že je něco poblíž, možná bych si myslela, že mi už zase zdrhnul. Skoro se zdálo, jako by to černé nic uprostřed – ať už to bylo cokoli – pohlcovalo veškerý zvuk i pohyb.

Přikradla jsem se blíž. O kůži se mi začala otírat energie – mravenčení přecházející v pálení, které se mi zdálo něčím nečisté. Zamračila jsem se a zpomalila, když temnota přede mnou začínala nějakým způsobem růst – prohlubovat se. Natáhla jsem před sebe volnou ruku a ucítila zvláštní druh odporu, který se bránil mému doteku, než se podvolil. Moje ruka pokračovala vpřed, do oné tmy, a ztratila se. Cítila jsem ji, ale už ji neviděla.

Skvělé. Takže vejdu do černé díry a kdoví, kde z ní vylezu?

Zhluboka jsem vydechla, pak jsem využila své upíří dovednosti a skryla si tělo tím, že jsem sebrala okolní stíny z místnosti a zahalila se do nich. Možná vlezu do pasti, ale když už, chci při tom zůstat pokud možno nespatřena.

Vstoupila jsem do černoty. Jako bych vešla do stěny z lepidla. Tahala za mě, každý můj pohyb znamenal boj. A tak jsem bojovala s tou lepivou černí, za každý další krok, až mi po páteři začaly stékat čůrky potu. Když už jsem si začínala myslet, že ta čerň nikdy neskončí, byla jsem najednou venku – a stalo se to tak nečekaně, že mi trvalo několik klopýtavých kroků, než jsem opět získala rovnováhu.

Tma za černou stěnou nebyla tak hluboká, což znamenalo, že zase vidím. Přede mnou stál zombie. Vedle nohou měl dva velké černé psy. Až na to, že mi nepřipadali jako obyčejní psi – soudě dle sirného pachu. Síra byla pachem démonů. Už jsem na ni jednou narazila, když jsem se snažila – s Quinnovou pomocí – zavřít bránu démonů. Byla střežená pekelným psem a ten parchant mě málem roztrhal na kusy. Že se tu setkávám hned se dvěma, mě vážně nepotěšilo, a zvláště když jsem neměla žádnou zbraň, která by jim dokázala ublížit, jako třeba svěcenou vodu a stříbro. Bože, tak hrozně – hrozně mě lákalo couvnout zpátky do té lepivé temnoty a zmizet.

Měla jsem tu však práci a oni stejně vypadali, že mě nepostřehli. Upřeně se dívali někam vzhůru stejně jako zombie. Podívala jsem se tamtéž. Nad nimi se ode zdi ke zdi táhl kovový rošt, zrezivělý a na pohled snad ještě starší než samotná budova. Na něm seděla vrána.

A přestože vypadala jako úplně obyčejný opeřenec, pochybovala jsem, že na ní bylo něco obyčejného. Už jenom proto, že ať už ta vrána byla čímkoli, pekelní psi i zombie jí věnovali naprostou a ničím nerušenou pozornost. Jestli to nebyl kožoměnec, pak to nepochybně bylo něco daleko méně příjemného, a já opravdu netoužila zjistit, co. Zvláště když se z ní linula jakási hořká pachuť zla.

Zvedla jsem laserovku a stiskla spoušť. Vrána musela výstřel na poslední chvíli vycítit, protože uhnula do strany – z toho, co jsem kdy měla možnost vidět, se mi to na vránu zdálo jako opravdu hodně nezvyklý pohyb – a jasný laserový paprsek těsně minul její křídlo.

Znovu jsem vystřelila. Vrána zakrákala a vyhnula se laseru i podruhé. Její pohyb byl rychlejší, než bych vůbec považovala za možné, snad kromě upírů.

Zaklela jsem a místo toho jsem vypálila po zombim. Paprsek ho zasáhl v úrovni krku a přejel zleva doprava. Jeho hlava pomalu odpadla a mokře pleskla na podlahu následována trupem.

Otřásla jsem se. Skutečně hnijící maso.

Opět jsem pozvedla zrak ke stropu. Ve chvíli, kdy jsem namířila pistoli, vrána zaskřehotala a dva pekelní psi se otočili jako jeden, zasvítili do tmy kulatýma žlutýma očima a vycenili tesáky.

Stoprocentně je ovládal ten pták.

Stiskla jsem spoušť, naposledy vystřelila po vráně a vběhla do černé lepivé hmoty. Vzduch ještě rozervalo zavytí, které rázem zase utichlo, když mě obalila černota.

Věděla jsem, že mě pronásledují. Cítila jsem, jak se hustý pach síry přibližuje. Zdálo se, že ta čerň není pro ně stejnou překážkou jako pro mě, a na čele mi vyrazil pot, když jsem si uvědomila, že se z té temnoty nestihnu dostat dřív, než mě doženou.

Potom se odnikud vynořila ruka, omotala se kolem mé paže a nešetrně mě vytáhla nahoru.

2. KAPITOLA

Když jsem přistála na kovovém ochozu, který pod mou vahou skřípal, ruka mě pustila. Otočila jsem se v očekávání boje a netušila jsem, jestli jsem právě byla zachráněna, nebo naopak vtažena do ještě většího nebezpečí.

Zavířila kolem mě syrová vůně vlka, prosycená pižmem, mužná a absolutně lahodná.

Poznávala jsem tu vůni, i když jsem ji dosud ucítila jenom jednou, a navíc jen na krátkou chvilku.

Byl to Kye – muž, který dělal bodyguarda Patrinovi, synovi Blakea, alfy naší smečky, což byl pěkně podlý parchant.

V lepivé temnotě jsem ho nemohla vidět, ale ani jsem nepotřebovala, když byl tak blízko a když se na mě valil žár jeho těla tak, až se mi vzrušením zježily chloupky.

Tohle nebyla nejlepší reakce. Měsíc se blížil úplňku a my jsme se teď nacházeli v hodně nebezpečné situaci. Nebezpečí působí na vlka jako afrodiziakum a moje hormony momentálně nepotřebovaly takto nabudit.

Snažila jsem se couvnout a udělat si mezi námi nějaký odstup, ale jeho ruka mě zase chňapla, přitáhla mě blíž a jeho teplo se teď na mě úplně tisklo a já cítila štiplavé mužné aroma potu a touhy.

Bože, ten ale voněl.

Nemluv, řekl rychle. Čarodějnice slyší i skrz černou clonu.

Tak tohle mě pořádně šokovalo a můj chtíč odletěl někam pryč. Jak je sakra možné, že jeho myšlenky tak snadno prorazily skrz mé psychické štíty?

Moje štíty měly přece upíří odolnost – věděla jsem to, protože jsem je nedávno testovala s Quinnem a Jackem, kteří byli oba extrémně mocnými telepaty. Jestli se přes ně nedostali oni, tak tenhle chlap by toho určitě neměl být schopen. Po našem krátkém setkání, kdy dělal Patrinovi hlídacího psa, jsme si důkladně prostudovali jeho záznamy – a ksakru, ani on, ani nikdo z jeho smečky nikdy nevykazovali žádné známky psychických dovedností.

A přesto se mu teď úspěšně podařilo něco, co dva mocní upíři nedokázali. A když nad tím tak přemýšlím, tak v den toho nepříjemného setkání s ním a Patrinem v mém bytě byl Kye neobyčejně rychlý. Možná to nebyla vůbec psychická dovednost jako taková, ale s tímhle chlapem se něco dělo. Něco, co u zcela obyčejného vlkodlaka určitě nebylo zvykem.

Ve tvých záznamech se o telepatii nic nepíše, řekla jsem jízlivým hlasem. Jak to, že se mnou tímhle způsobem mluvíš?

V záznamech často nejsou zanesena všechna fakta. Slova pronesl s vřelostí, která se prohnala mým tělem jako letní bouřka, žhavá a elektrizující. A já nejsem telepat.

Takže naše konverzace je jenom výplodem mé fantazie?

V myšlenkách se mi roztančilo jeho pobavení a hormony do té melodie vesele křepčily. Srdce mi bušilo tak rychle, že bych mohla přísahat, že zkolabuju, jenom jsem si nebyla úplně jistá, jestli se zhroutím touhou k muži, který si mě držel tak hrozně blízko, nebo spíš strachem z něj.

Vzhledem k věcem, kterým jsem musela během několika uplynulých let čelit, to byla dost divná reakce.

Stejně jako jsou výplodem fantazie i ten zombie, čarodějnice i psi se žlutýma očima? řekl a jeho vnitřní hlas zněl přitom sarkasticky. Myslím, že víš moc dobře, jak to je.

Ti psi jsou pekelní psi, a jestli u sebe nemáš svěcenou vodu, nebudeme proti nim mít moc velkou šanci.

Nemám v úmyslu s nimi bojovat. Proto jsem tady nahoře, a ne tam dole.

A proč jsi vlastně tady nahoře, když už jsme u toho? A proč se mi zatraceně muselo tolik líbit, že se ke mně jeho tělo tiskne?

Ta blízkost musela skončit, jinak nebudu ničeho schopna.

Couvla jsem, vyprostila jsem paži z jeho sevření a udělala mezi námi prostor. Jeho vůně dorážela na mou kůži i oblečení, dráždila mi chřípí a burcovala můj tep k další divoké jízdě. Aspoň už na mě neútočilo smyslné horko jeho těla, takže jsem mohla zase volně dýchat. A soustředit se.

Jsem na stopě vraha, řekl. Co tady děláš ty?

To samé. Jenomže já tu jsem legálně.

Jeho veselý tón byl jako slunce v dešti, jehož teplo a jiskření se propletlo mými myšlenkami. Lovci odměn jsou legální.

V tomhle státě ne, kámo. Odmlčela jsem se. Proč honíš toho zombiho?

Kdo řekl, že honím zombiho?

Pohnul se, kovová mříž se trochu zhoupla a já hmátla do strany a chytila se zábradlí, abych získala oporu. Opravdu hloupá reakce vzhledem k tomu, že jsem se teď uměla proměnit v mořského racka a víceméně zdatně létat. Jak vidno, můj pitomý strach z výšek ještě docela nezmizel.

Psi se vracejí, dodal.

Shlédla jsem dolů. Nebylo tam vidět nic než inkoustovou čerň a jediné, co jsem cítila, byl on.

Jak v tom sajrajtu můžeš ksakru něco vidět?

Nevidím je. Cítím je.

Jak?

Zaváhal. Mám takové nadání.

Další nadání, které oficiálně mít nemáš?

Jo.

Vůně jeho vlka byla sice božská, ale jinak už mě začínal dost rozčilovat, jak neustále chodil oklikou kolem podstatných informací.

Řekni mi, proč jsi tady, než dostanu chuť z tebe ty informace vymlátit.

To bys neudělala. Nejsi ten typ.

Ty nemáš vůbec ponětí, jaký jsem typ, Kyei.

Ach, myslím, že mám. Cítila jsem na sobě tíhu jeho pohledu, a přestože jsem mu neviděla do tváře, věděla jsem, že má určitě zamyšlený výraz. Soustředěný. Jako voják, který si bere do hledáčku svého soka a zvažuje možnosti. Viděl jsem tě v akci s Patrinem, jen si vzpomeň. Vzhledem k tomu, co všechno provedl tobě a tvému bratrovi, bys měla plné právo ho zabít. A přesto jsi ho nechala naživu. Sice jsi ho vyděsila tak, že si z toho málem nadělal do kalhot, ale nechala jsi ho žít. Z toho je znát soucit – a možná víc než jenom špetka pošetilosti.

Jak víš o mé minulosti s Patrinem? Jak věděl o mém bratrovi? Tyhle věci jsem rozhodně nevytrubovala do světa – a Patrin určitě taky ne. Zvláště ne po tom, co jsem mu tak důkladně nakopala prdel.

Ale jak jinak by to Kye zjistil? Možná snadno četl mé povrchové myšlenky, ale nedostal se dál.

Alespoň tímto jsem si byla jistá.

Jak bych se to asi dověděl? Patrin se mi s tím vychloubal ještě předtím, než jste mu ty a Rhoan ukázali, jak hloupé by bylo pokoušet se o něco podobného ještě i dnes.

Patrin je zmetek. A jak si vůbec dovoluje vykládat cizím lidem, že já a Rhoan jsme příbuzní?! V naší branži by to mohlo být nebezpečné – a svěřovat podobné informace muži, který je jenom nájemným ozbrojencem, dvojnásob. Ale proč ti o nás říkal? Nijak to nesouviselo s tvou prací bodyguarda.

No, konverzace o počasí začala být nudná, řekl suchým vnitřním hlasem. Tvůj kolega ze smečky není zrovna nejinteligentnější parťák na pokec, to ti povím.

„Co to kurva je?“ Z černoty se ozval hlas plný hněvu a zcela určitě patřil ženě. „Neříkejte mi, že jste ztratili stopu?“

Žádná slova v odpověď nezazněla, ale jeden z pekelných psů zakňučel.

Takže nejen že zombie rozuměl té vráně, ale čarodějnice rozuměla pekelnému psovi. Buď tak, nebo to byli telepati – což bylo dost dobře možné vzhledem k tomu, že jsem toho o pekelných psech věděla opravdu hodně málo.

„No, pachy nemůžou jen tak zmizet.“ Odmlčela se, jako by se snažila do něčeho zaposlouchat, a dodala: „Žádné výmluvy nepřijímám. Dorazte tu bytost. Musíme odsud.“

Otočila jsem se ke Kyeovi. Kdo je to?

Můj cíl.

Ona je ta vrána?

Jo.

Kdo tě na ni poslal?

Otec první oběti. Je to můj přítel a požádal mě, abych začal pátrat.

První oběť byla zavražděna jenom několik nocí zpátky. To nám nedává moc času na vyřešení případu.

Kdyby to byla tvoje dcera, řekl trochu trpělivějším hlasem, jako by mluvil k mírně nechápavému dítěti, nevyužila bys všeho, co se nabízí, abys našla jejího vraha?

Asi měl pravdu – ačkoli zrovna takovou, kterou jsem nebyla ochotna uznat. Takže technicky vzato nejsi lovcem odměn, jsi jenom lovec.

S úmyslem zabít. Stejně jako já. Až na to, že já byla teoreticky na straně práva. Kye nebyl na ničí straně – vyjma toho, kdo si ho aktuálně najímal.

Vzhledem k faktu, že je lovení lidí v tomhle státě nelegální, myslíš, že by ode mě bylo moudré to přiznat?

Vlastně to už udělal, což jenom podtrhovalo skutečnost, že tento vlk si ze strážců a z Direktoria opravdu nic moc nedělá. Znamenalo to tedy, že je buď velice nebezpečný, nebo hodně hloupý, a tušila jsem, že druhá možnost to nebude.

Tohle je případ pro strážce, Kyei. Musím tě varovat, abys do něj nestrkal nos.

Varování přijato.

A taky ignorováno, pokud se dalo soudit z jeho tónu.

Krátkou chvilku ticha vyplnil tlumený šelest. Zamračila jsem se směrem k zemi, kterou jsem neviděla, a přemýšlela, co asi čarodějnice dělá.

Kurva, zaklel Kye. Čerň se rozpouští a zvedá se.

Měl pravdu, protože podlaha byla najednou vidět – a taky byla dost hluboko na to, aby mě staré strachy donutily vzdálit se od okraje. Z betonu stoupal černý závoj, a jestli něco hodně rychle neuděláme, zůstaneme tu úplně odhalení.

Nedělala jsem si starosti s čarodějnicí. Zato s těmi psy ano.

Udělala jsem krok vpřed, ovinula kolem Kye paže a přitáhla si ho blíž. Na okamžik ztuhnul a vřelé pobavení, které do té doby mezi námi panovalo, vyprchalo rychleji, než když steče voda do odpadu.

Na tyhle věci teď není vhodná chvíle.

Pobavilo mě to. Takže lovec odměn mě k sobě přitisknout může, ale bože chraň, abych něco podobného udělala já. Neboj, vlčku, já se tě nebudu snažit ojet. Kdyby jo, poznal bys to.

Tak o co se sakra snažíš?

Pořád byl ještě ztuhlý jako prkno, a přes jeho očividnou nelibost vůči mému nečekanému počínání bylo jasné, že některé partie jeho těla si ten zážitek rozhodně užívají.

Byla to úleva, protože to znamenalo, že jsem za týdny strávené s Quinnem neztratila šmrnc.

Jsem napůl upírka, vzpomínáš? Umím se zahalit do tmy.

O tom se Patrin nikdy nezmínil.

Patrin ví prdlajs o tom, čeho jsme já a Rhoan doopravdy schopni.

Ó, myslím, že po tom, cos mu udělala, už drobnou představu má.

Uvolnil se, objal mě kolem pasu a trochu víc se ke mně přitiskl. Jak se černota rozplývala a začala odhalovat ochoz, na němž jsme stáli, rozprostřela jsem stíny do šířky a ovinula je i kolem Kye. Stálo mě to víc námahy, než jsem čekala, a vzadu za levým okem jsem pocítila nepatrnou bolest.

Ta však nebyla ničím oproti touze, která ve mně klíčila. Touze, která nebyla způsobena jenom jeho příjemným teplem nebo jeho tvrdou erekcí, která mě tak dráždivě tlačila v klíně, ale také nebezpečím, jež nám hrozilo.

Zavřela jsem oči, snažila se ignorovat potřeby svého těla a koncentrovat se pouze na to, co se odehrává pod námi. Pokud šlo o zvuky, nic moc se zdola neozývalo, dokonce i po zmizení černé stěny. Přesto tam čarodějnice pořád ještě byla. Cítila jsem její přítomnost.

O kousek jsem se posunula a zaregistrovala, jak se stíny, které nás kryly, zavlnily. Mozkem mi projela ostrá bolest a na chvíli přerušila vlnu touhy pulsující v mém těle.

Otřásla jsem se a hrozně moc si přála, abych si mohla promnout spánky a trochu si ulevit od bolesti za očima, netroufala jsem se však znovu pohnout. Dva hafani dole na betonu hodovali na ostatcích zombiho. Čarodějnici jsem nikde neviděla, zato pentagram, kterého jsem si předtím nevšimla, byl teď zničený, jeho okraje byly rozmazané a svíčky převržené.

Potom vrána zaskřehotala. Vzhlédla jsem a uviděla ji opět sedět na kovovém roštu. Psi mezitím spořádali zombiho a jediné, co po něm zůstalo, byly krvavé cákance v místech, kam dopadly kusy jeho těla.

Pták znovu zakrákal a slétl z roštu. Proletěl tak blízko kolem nás, že jsem div neucukla. Hned na to zmizela vrána i psi a rozhostilo se ticho.

Vydechla jsem, couvla a vděčně propustila stíny. Tlak za očima téměř okamžitě ustal, avšak bušení srdce ani žhavá touha, prohánějící se mými žilami, nepřestaly, a nepomohlo ani, když jsem se od něj vzdálila.

I bez černé zdi panovala v části staré továrny tma jako v ranci. Jenže Kyeovy jantarové oči byly vidět dost, žhnuly žárem vášně, smyslnosti. Moci.

A já tu moc chtěla. Chtěla jsem, aby mě všechno to horko a pevnost znovu obstoupily. Chtěla jsem je cítit v sobě.

Jenomže to nešlo. Jsem strážkyně a musím se alespoň snažit podle toho chovat – i když to zcela odporovalo mé požitkářské povaze.

„Co mi můžeš říct o té ženě?“ zeptala jsem se možná trochu ostřeji, než jsem chtěla. Nebylo mi po chuti, že po něm toužím, jenže mojí vlčí duši to bylo zřejmě úplně fuk.

„Je to čarodějnice a kožoměnkyně.“

Z jeho hlubokého, zastřeného hlasu mi po páteři přeběhly tenké prstíky touhy. Zbožňovala jsem svou vlkodlačí podstatu, jenomže někdy to bylo vážně k vzteku. Chci říct, že na mě čekal hodný chlap. Nepotřebovala jsem tohle pokušení, a určitě jsem nepotřebovala dalšího muže v životě.

Ani v posteli, když už jsme u toho. Už jsem to jednou zkusila a prožila a pěkně jsem si přitom spálila prsty.

„Takže ona má jméno? A adresu?“

„To má,“ řekl. „Jenom je ještě neznám.“

Potom mě popadl, přirazil mě k sobě a jeho ústa téměř divošsky našla ta moje.

A jéje, jeho rty chutnaly hodně dobře. Možná mi vadilo, že ho chci, jenže jsem v sobě nedokázala najít ani sílu ho odstrčit. Zvláště když jsem velmi toužila ho ochutnat.

Objala jsem ho kolem krku a líbání začalo být naléhavé, hladové, živené potřebou, která nás oba propalovala. Tiskli jsme se tak, že jsem cítila vlnění svalů na jeho hrudi, když dýchal, a taky zbraň připásanou v podpaží. Tak blízko, že každé rychlé nadechnutí plnilo mé plíce jeho vůní a dalo mi práci neservat z něj oblečení a nevzít si ho hned teď a tady.

Chtěla jsem.

Jenže někde hluboko uvnitř zůstal tenoučký kousek sebeovládání. A bylo jedno, jak moc po tom zbytek mého já toužil, protože ten proužek nechtěl povolit. Ne tady, na ochozu širokém sotva stopu. A když jsem musela dohnat vraha.

Kyei, přestaň.

Ten rozkaz zněl slabě dokonce i mně samotné. Mysl může mít bohulibé záměry, jenže tělo to vidí jinak.

Vyjel rukama vzhůru po mé páteři a prsten na jeho prstu se mi zachytával o tričko. Ostře to zabolelo, něco mě píchlo do kůže.

Promiň, Riley.

Kyei, myslím to vážně. Přestaň.

Jenže hlad jeho polibku neustupoval a mě to začínalo štvát. Odtrhla jsem od něj ústa, ale necouvla jsem a dívala se mu přímo do planoucích očí. „Jak jsi tu ženu vystopoval až sem?“

„Sledoval jsem její pach.“

Když mluvil, jeho dech mě dráždil na rtech a moje hormony se opět divoce roztančily. Spolu s nimi však ve mně sílila i zlost. Nejen k němu, ale i k sobě samé. Fajn, byla jsem vlkodlak a měsíční horečka právě sílila, ale sakra, určitě jsem se uměla lépe ovládat!

„Je to pták.“ Odsekla jsem. „Její pach odnese vítr dávno předtím, než se dostane k vlčímu čenichu.“

„Nemluvil jsem o fyzickém pachu. Mluvil jsem o magickém.“

„Cože?“ Možná jsem měla pořád ještě v hlavě mlhu z toho, jak jsem nás oba musela krýt stínem, ale netušila jsem, o čem to mluví.

Pokrčil rameny. „Teď nemám čas to vysvětlovat.“

A nejen teď; neplánuje mi to vysvětlit ani později. „Dej od toho případu ruce pryč, Kyei. Tohle je věc Direktoria.“

Zaváhal, ale jeho pohled byl ostražitý, plný kalkulu. „A já to zase dělám pro kamaráda. Kromě toho je to moje živobytí. Takhle si vydělávám peníze a získávám si reputaci. Tohohle zabijáka mi nevezmeš.“

„No, tak to je hodně blbý, ne…“

Slova mi zmrzla na rtech, protože se do mě najednou zakousla taková zima, že se mi skoro podlomila kolena a začal zvedat žaludek. V krku mi vyschlo, a tak jsem polkla a podívala se mu do očí. Vzpomněla jsem si na tu krátkou pichlavou bolest v zádech. Vymrštila jsem ruku, chňapla ho za košili a přitáhla ho k sobě.

„Cos to udělal, ty bastarde?“

„To, co jsem musel.“ Jeho hlas byl odporně klidný a chladný. Nebýt toho žáru, který mu stále hořel v očích, bylo by těžké si představit, že jsme se ještě před chvílí tak žhavě líbali. „Jak už jsem řekl, nenechám se zastavit – což jsi určitě měla v plánu.“

Zradila mě kolena a on mě vzal do náručí. Chtěla jsem ho praštit, chtěla jsem se z jeho úchopu nějak vymanit, jenže svaly mě odmítaly poslouchat a síla mě opouštěla.

„Účinek drogy nebude trvat dlouho,“ dodal. „Možná hodinu, dvě. Budeš tady nahoře v bezpečí.“

„Když se čarodějnice nevrátí.“ Mluvila jsem nesrozumitelně, šišlala jsem.

„Nemá k tomu důvod. Její poslušný tvor i pentagram byl zničen. Začne znovu někde jinde.“

„Zadělal sis na pěkný problémy, chlapečku,“ zamumlala jsem.

Usmál se, a ani přes svůj hněv jsem si nemohla nevšimnout, že se mu kolem koutků očí dělají drobné vrásky smíchu. Kdyby se usmál úplně, bylo by to odzbrojující.

„Nebude to poprvé,“ řekl a položil mě na ochoz.

Snažila jsem se ho udržet, ale bylo to, jako když mimino šátrá po dospělém.

„Uvidíme se později, Riley,“ řekl. Jeho rty se zlehka dotkly mého čela a byl pryč. Jeho kroky se vzdalovaly po kovové mříži.

„Hajzl jeden,“ řekla jsem, než mě obestřela tma.

„Riley?“

Ten hlas zněl velmi ostře a znepokojeně. A taky velmi hlasitě, takže prorazil stíny mého bezvědomí jako lodní siréna.

Přinutila jsem se otevřít oči, ale několik vteřin jsem nevnímala nic kromě černoty a chladného kovu, který mě tlačil do boku.

Potom se mi vrátila paměť a já se prudce posadila.

A z toho náhlého pohybu mi málem explodovala hlava.

„Au,“ zasténala jsem, přitiskla jsem si prsty ke spánkům a lehce je masírovala. Od pichlavé bolesti za očima to ale nepomohlo.

„Zatraceně, Riley, tak už mi odpověz!“

V hlavě mi duněl Jackův hlas, bolestivě ostřeloval můj mozek a vháněl mi slzy do očí.

Cvrnkla jsem se do ucha, zapnula komunikátor naplno a řekla: „Jsem tu, Jacku. Nemusíš tak řvát.“

„Nemusím tak řvát? Vždyť se s tebou sakra zkoušíme spojit už patnáct minut!“

Otřela jsem si podrážděné oči a koukla na hodinky. Byly skoro tři. Nevěděla jsem o sobě skoro půl hodiny. „Proč ses mě snažil kontaktovat?“

„Protože podle lokalizátoru jsi byla čtyřicet minut nehybná a vzhledem k tomu, že nikdy nejsi tak dlouho na jednom místě, si Sal všimla, že je něco špatně.“

„Sal měla pravdu.“ Když jsem se před dvěma lety nedobrovolně stala strážkyní, Sal převzala moje místo hlavní Jackovy asistentky. Byla ve své práci zatraceně dobrá a díky své rychlé reakci při prvních příznacích potíží už zachránila život několika strážcům. Bylo dobré vědět, že mi kryje záda, i když jsme k sobě chovaly vzájemnou antipatii.

„Co se stalo?“ zeptal se Jack.

„To je dlouhý příběh, ale někdo se postaral, abych upadla do bezvědomí.“

„Kdo? A co se stalo s tím zombim?“

Vstala jsem. Zdálo se mi, že se stěny skladiště kolem mě točí, a musela jsem se chytit zábradlí, abych se udržela na nohou. Pocit zase rychle odezněl, ale hluboko v žaludku mi po něm zůstala divná malátnost.

„Ze zombiho nic nezbylo. Sežrali ho pekelní psi. Ovládala ho čarodějnice, ale vzala na sebe formu vrány a uletěla.“

„Takže proto nebyly na místech činu nikde žádné důkazy o druhé straně. Dívali jsme se na zem, místo abychom koukali vzhůru.“

„Jo. Moc jsem na ni neviděla, ale kdybych ještě slyšela její hlas, poznala bych ji.“

Zamručel. Ale nebylo to spokojené zamručení. „Co se vlastně stalo?“

„Kye Murphy.“

„Kdo to je?“

„Nájemný ozbrojenec. Před rokem jsme si zkřížili cestu, když dělal bodyguarda synovi alfy naší smečky.“

„Tomu, kterého jste s Rhoanem zmlátili?“

Překvapil mě a chvíli mi trvalo, než jsem neochotně přiznala: „Možná.“

Zasmál se. „Nemusíš být šokovaná. Z mé pozice je toho málo, o čem se nedovím.“

Raději si to zapamatuju, kdybych v budoucnu plánovala nějaké další dobrodružné výpravy v čase, kdy zrovna sloužím Direktoriu. Šla jsem podél zábradlí doleva, až jsem narazila na něco jako chatrný žebřík, a potom jsem pomalu a opatrně začala slézat dolů. Když se moje nohy konečně dotkly betonu, uvolnila se ve mně trocha z napětí, které mě ovládalo. Naučila jsem se sice létat, ale můj strach z výšek nikdy doopravdy nezmizel. Pochybovala jsem, že k tomu někdy dojde.

„Podívej, Cole a jeho tým už jsou skoro tam…“

„Ty jsi za mnou poslal Colea?“ Nedokázala jsem vyhnat z hlasu překvapení. „Proč jsi poslal forenzní tým, a ne strážce?“

„Byli nejblíže tvé pozici a věř mi, že Cole a jeho muži se umějí rvát.“ Jeho hlas zněl suše. „Když už tam bude, může prohlédnout ostatky toho zombiho. Aspoň budeme moci potvrdit, jestli náš zabiják může nebo už nemůže být opětovně oživen.“

„Šéfe, zbyla tady jenom trocha krve. Obávám se, že pekelní psi sežrali skoro všechno.“

„Co? I lebku a kosti?“

„Jo.“ Šla jsem k lítacím dveřím. „Jediný důvod, proč ses mě snažil kontaktovat, byla moje nehybnost?“

Už když jsem tu otázku kladla, měla jsem zkřížené prsty pro štěstí. Poté, co jsem se málem zapomněla s Kyem, jsem opravdu potřebovala jít domů za svým upírem.

„Ne. Chci po tobě, abys prošetřila něco divného v jednom domě, ale to může počkat do rána. Pošlu ti adresu.“

Ulevilo se mi. Sice už bylo skoro ráno, ale aspoň budu moci dohnat několik hodin s Quinnem, než zase budu muset jít. Na ukojení hladu to bude stačit. „A co je v tom domě tak nezvyklého, že musíme zasáhnout právě my?“

„Jde o mého starého přítele.“

„Jak starého?“

„Byli jsme společně proměněni.“

Což z něj dělalo opravdu velmi starého přítele vzhledem k tomu, že Jack se stal upírem víc než před osmi sty šedesáti lety. Vydechla jsem a řekla: „Můžu tam ještě dneska večer zajet, pokud chceš.“

Sice to byla úplně poslední věc, do které se mi chtělo, ale byla jsem Jackovi teď už na několikrát dlužná. Kromě toho jsou takhle staří přátelé skutečnou vzácností, a to i na poměry upíří dlouhověkosti.

Jack zaváhal. „Ne, to bude v pořádku. Armel myslí, že jde o nějakého ducha. Stěhují se mu věci a taky mizí. Nic zásadního – pouze maličkosti. Jenom je zvědavý, co se to děje.“

Tak proto Jack volal zrovna mně. Byl sice dobrý v mnoha věcech, ale jediné, co neuměl, bylo vidět duchy a lidské duše.

Já bohužel ano.

„Proč zavolal tobě, a ne nějakému jasnovidci nebo tak?“

„Protože jsme staří přátelé a dlužím mu pár dobrých skutků.“

Stejně se mi ale zdálo přehnané volat na tuhle drobnost Direktorium. Bylo ale možné, že právě díky tomu žije ten upír tak dlouho. „Chápu správně, že se k němu nikdo nevloupal?“

„On věří, že ne. Má dobré zabezpečení a ne už tak tvrdé spaní. Kdyby se k němu vloupali, slyšel by to.“

Venku zaparkovalo auto, ale ve vzduchu najednou zesílil vlčí a také ptačí pach. Poznávala jsem obojí.

„Právě přijel Cole a jeho tým.“

„Dobrá. Jakmile to tam dořešíš, jeď domů a trochu si odpočiň. Řekl jsem Armelovi, že k němu dorazíš v devět.“

„Jéžiši, díky, šéfíku, že mě necháš, abych si přispala.“

„On chtěl, abys přijela v šest,“ dodal Jack suše, „takže buď ráda za malé dary.“

„Proč sakra tak brzo?“

„Nevěří na plýtvání dobrého denního světla.“

„Je to upír. Pro něj snad nic jako dobré denní světlo neexistuje, ne?“

„Když jsi dost stará na to, aby sis ho vychutnala, tak ano.“

„Což ani ty ani on nejste, tak nač ten spěch?“

„Že si na něm nemůžeme hrát, neznamená, že si ho nemůžeme vychutnat.“ Jack teď zněl pobaveně. „A buď opatrná, až tam budeš. Armel by sice flirtoval s čímkoli, co dýchá, ale na zrzky je obzvlášť vysazený.“

„Já už dva staré upíry v životě mám. Dalšího nepotřebuju.“

Zasmál se a odpojil se. Sáhla jsem na ucho, abych vypnula hlasovou část komlinku, otevřela jsem dveře a řekla: „Cole, jsem tady.“

Za vteřinu se objevil.

„A já tolik doufal, že ti zachráním tvůj pěknej zadek,“ řekl suše. Na šedém overalu měl krvavé skvrny ještě z předchozího místa činu a stříbřité vlasy měl ztmavlé potem. „Ty mi prostě hrozně ráda kazíš radost, že jo?“

Zakřenila jsem se. „Děsně. Zvláště když to znamená, že někde neležím polomrtvá.“

Podívala jsem se za něj, kde už se objevil podobně vymóděný Dobbs. Stejně jako Cole byl ozbrojený, jeho laserovka slabě hučela do ticha. Na rozdíl od Colea nebyl uvolněný: pohledem neustále pátral ve stínech. Vsadila bych se, že Dobbs se umí rvát skoro tak dobře jako Cole. Bylo to patrné z tichosti, s jakou se pohyboval. Připomínal predátora, který se chystá zaútočit.

Můj pohled se setkal s Coleovým a já si všimla, že má límeček overalu zvlhlý potem a že v nočním vzduchu rychle oddychuje. „Copak, vy jste snad utíkali? Nejeli jste autem nebo tak?“

„Vlastně ano.“ Zastavil se a rukou si otřel pot stékající po tváři. „No, já běžel a Dobbs letěl. Dusty musel nejdřív posbírat nástroje a vzít auto.“

Jack tedy musel mít opravdu velkou starost, když je takhle zburcoval. „Omlouvám se, že jste to museli absolvovat bez nějakého pádnějšího důvodu.“

„Myslím, že nám dlužíš pivo.“ Chvíli si mě prohlížel a roztahoval nozdry, než řekl: „Cítím tu dalšího vlka.“

Neřekl sice přímo, že ho cítí ze mě, ale myslel to tak. Usmála jsem se. „Víte, co jsme my vlkodlačice zač – umíme si najít chlapa i na těch nejroztodivnějších místech.“

„Takže on už tu není?“

„Ne.“ Ustoupila jsem, aby mohl projít dovnitř. „Máme tu ale zombijské ostatky – no, zombijskou krev a z ostatního nic moc – a jsou ve zničeném pentagramu.“

„Ten pentagram nakreslil ten vlk?“

„Ne, ale lovil ženu, která jej nakreslila. Měla dvojici pomocníků, pekelných psů, což se pro mě i pro vlkodlaka ukázalo trochu jako problém.“

„Takže ho znáš.“

„Minulý rok jsem s ním měla potyčku. Vyhrála jsem.“

„Ale tentokrát ne.“ Odmlčel se a v očích mu šibalsky zblýsklo. „Tipuju správně, že tě zdrogoval.“

„Jo.“ Když jsme došli k rozmazanému pentagramu, zastavila jsem se. „Možná by stálo za to přivést sem jednoho z mágů, aby se na to podíval. Možná by nám mohl říct, k čemu ten pentagram použila.“

„Hádal bych, že k něčemu černému.“

To bylo samo sebou. Chci říct, že čarodějnice, které stojí na straně dobra, určitě nepoužívají pekelné psy a zombie, aby je poslouchali na slovo. Mágové od nás to nedělali, tedy pokud mi bylo známo.

„Naše čarodějnice na sebe vzala formu vrány a uletěla, ale když tady ještě byla, seděla na kovovém roštu nad tím pentagramem jako na bidýlku.“ A její lidský pach tu stále přetrvával – sice slabý, ale byl tu, a až ho znovu ucítím, tak ho poznám.

Cole kývl. „Zkontrolujeme ho a uvidíme, zda budeme moci najít ptačí trus nebo peří.“

„Možná by stálo za pokus udělat totéž i na místě činu – pokud jste tedy již neprohledali stromy?“

„Neměli jsme k tomu žádný důvod.“ Znovu zaváhal. „Cítíš se v pohodě? Máš hodně krví podlité oči.“

„Myslím, že za to může kombinace drogy a halení se do stínu.“

„Už jsem tě viděl vyjít ze stínu. A takovou reakci jsem nezaznamenal.“

„Schovávala jsem nás do stínu dva.“ Pokrčila jsem rameny. „Možná je to jenom obyčejná únava. Pošlete mi co nejrychleji hlášení?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrtící touha.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.