Jack Campbell v nakladatelství

FANTOM Print

ZTRACENÁ FLOTILA

Neochvějný

Smělý

Odvážný

Chrabrý

Neúprosný

Vítězný

ZA HRANICÍ

Bitevník

Ochránce

Tanečník

Dvojník

Leviatan *

* Připravujeme

JACK CAMPBEL

DVOJNÍK

FANTOM Print

2015

Copyright © 2014 by John G. Hemry

Translation © Jiří Matyskiewicz

Cover © Michael Komarck

ISBN 978-80-7398-329-7

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé sestře Dianě. Děkuji ti.

S. jako vždy

Poděkování

Za mnohé vděčím svému agentovi Joshuovi Bilmesovi za jeho inspirující návrhy a asistenci a své redaktorce Anne Sowardsové za podporu a redakční práci. Také děkuji Catherine Asaro, Robertu Chasemu, J.G. „Huckovi“ Huckenpohlerovi, Simche Kuritzky, Michaelovi LaViolette, Aly Parsonsové, Budovi Sparkhawkovi a Constance A. Warnerové za jejich návrhy, komentáře a doporučení.

PRVNÍ FLOTILA ALIANCE

ADMIRÁL JOHN GEARY, VELITEL

DRUHÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Galantní

Nepřekonatelný

Skvělý

Velkolepý

TŘETÍ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Neohrožený

Orion

Spolehlivý

Dobyvatel

ČTVRTÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Válkychtivý

Odplata

Pomsta

Ochránce

PÁTÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Smělý

Odhodlanost

Nezpochybnitelný

SEDMÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Kolos

Rozhodný

Amazonka

Sparťan

OSMÁ DIVIZE BITEVNÍCH LODÍ

Neúprosný

Odveta

Skvostný

Ohromný

PRVNÍ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Inspirace

Impozantní

Geniální (ztracen v soustavě Čest)

Nesmiřitelný

DRUHÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Leviatan

Drak

Neotřesitelný

Chrabrý

ČTVRTÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Neochvějný (vlajková loď)

Opovážlivý

Vítězný

Prchlivý

PÁTÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Šikovný

ŠESTÁ DIVIZE BITEVNÍCH KŘIŽNÍKŮ

Proslavený

Neuvěřitelný

Neporazitelný (ztracen v soustavě Pandora)

PÁTÁ DIVIZE ÚTOČNÝCH TRANSPORTÉRŮ

Tsunami

Tajfun

Monzun

Bouře

PRVNÍ DIVIZE ZÁSOBOVACÍCH LODÍ

Titan

Tanuki

Kupua

Domovoj

DRUHÁ DIVIZE ZÁSOBOVACÍCH LODÍ

Čarodějnice

Džin

Alchymista

Kyklop

TŘICET JEDNA TĚŽKÝCH KŘIŽNÍKŮ ROZDĚLENÝCH DO ŠESTI DIVIZÍ

První divize těžkých křižníků

Třetí divize těžkých křižníků

Čtvrtá divize těžkých křižníků

Pátá divize těžkých křižníků

Osmá divize těžkých křižníků

Desátá divize těžkých křižníků

PADESÁT PĚT LEHKÝCH KŘIŽNÍKŮ ROZDĚLENÝCH DO DESETI ESKADER

První eskadra lehkých křižníků

Druhá eskadra lehkých křižníků

Třetí eskadra lehkých křižníků

Pátá eskadra lehkých křižníků

Šestá eskadra lehkých křižníků

Osmá eskadra lehkých křižníků

Devátá eskadra lehkých křižníků

Desátá eskadra lehkých křižníků

Jedenáctá eskadra lehkých křižníků

Čtrnáctá eskadra lehkých křižníků

Balestra ztracena v soustavě Čest

STO ŠEDESÁT TORPÉDOBORCŮ ROZDĚLENÝCH NA OSMNÁCT ESKADER

První eskadra torpédoborců

Druhá eskadra torpédoborců

Třetí eskadra torpédoborců

Čtvrtá eskadra torpédoborců

Šestá eskadra torpédoborců

Sedmá eskadra torpédoborců

Devátá eskadra torpédoborců

Desátá eskadra torpédoborců

Dvanáctá eskadra torpédoborců

Čtrnáctá eskadra torpédoborců

Šestnáctá eskadra torpédoborců

Sedmnáctá eskadra torpédoborců

Dvacátá eskadra torpédoborců

Dvacátá první eskadra torpédoborců

Dvacátá třetí eskadra torpédoborců

Dvacátá sedmá eskadra torpédoborců

Dvacátá osmá eskadra torpédoborců

Třicátá první eskadra torpédoborců

Zaghnal ztracen v Pandoře

Plumbatae, Bolas, Bangalore a Kropáč ztraceny v soustavě Čest

Mušketa ztracena v soustavě Midway

NÁMOŘNÍ PĚCHOTA
PRVNÍ FLOTILY

GENERÁLMAJOR CARABALIOVÁ, VELITELKA

3000 mariňáků na útočných transportérech a rozdělených na detašované jednotky na bitevních lodích a křižnících.

Jedna

Admirál John „Black Jack“ Geary, přivyklý dívat se na planety z mnohasetkilometrové výšky a sledovat obrovskou prázdnotu vesmíru, v níž by mohl člověk padat do nekonečna, se cítil poněkud nesvůj, když se naklonil přes rozpadající se zbytky kamenné zdi, aby se mohl podívat na druhou stranu, kde se země posetá kamením prudce svažovala dolů. Dál krajina plná zelené vegetace pomalu narůstala do mírných kopců, typických pro tuto část Staré Země. Pamatoval si podobnou krajinu ze svého domova na planetě Glenlyon, kde nebyl více než sto let.

Geary se zamračil do větru, nesoucího vůni a pachy rostlin, zvířat a různých lidských činností. Nebylo to jako na palubě kosmické lodi, kde se bez ohledu na použití nejlepších možných čističek vzduchu, jaké lidská věda dokázala vytvořit, vždy vzduchem nesl slabý zápach lidí natěsnaných do příliš malého prostoru, kofeinových nápojů a běžící techniky.

„Moc toho nezbývá, co?“ poznamenala kapitánka Táňa Desjaniová s pohledem na to, co kdysi tvořilo základy zdi.

„Je to tisíce let staré,“ odpověděl správce historických pozemků Gary Main. Vypadalo to, že je součástí krajiny stejně jako stará rozpadlá zeď, možná proto, že členové jeho rodiny sloužili jako správci zdi po dlouhé generace. „Je zázrak, že vůbec něco zůstává, zvlášť po době ledové v minulém tisíciletí. Golfský proud náš ostrov zahřívá, takže tady byla opravdu velká zima, když proud ztratil větší část své síly. Zbytek světa se ohřál a nám byla najednou zima. Ale Anglie šla vždy tak trochu proti proudu v porovnání se zbytkem planety. Od té doby se zbytek Země pomalu ochlazuje, a my tady máme zase tepleji.

Geary se pousmál. „Musím se přiznat, že je zvláštní stát na planetě, kde žijí lidé tak dlouho, že se dá mluvit o minulém tisíciletí.“

„V porovnání s touhle zdí je to nedávno, pane admirále.“

„Hadriánův val,“ prohlásila Desjaniová zamyšleně. „No, když chcete, aby na vás pamatovali lidi ještě i za pár tisíc let, vyplatí se postavit opravdu velkou zeď a pojmenovat ji po sobě. Vzpomínám si, jak jsme se s panem admirálem bavili o Římské říši. Myslela jsem si, že musela být docela malá. Jen kousek jedné planety, nic víc. Ale když tady tak stojím, uvědomuju si, že lidem, kteří museli celou tu vzdálenost ujít pěšky, musela připadat obrovská.“

Main přikývl a přejel jednou rukou po kamenech v nerozpadlé části zdi. „Když ještě stála celá, byla šest metrů vysoká. Každou římskou míli stála pevnůstka a mezi nimi spousta menších věžiček. Bylo to opravdu mocné opevnění.“

„Naši mariňáci by ji dokázali ve svých zbrojích přeskočit,“ řekla Táňa. „Ale když jsou k dispozici jen lidské svaly, bylo by to těžké. Zvlášť když by po vás někdo střílel, zatímco byste se snažil vyšplhat nahoru. Jak to, že nakonec val padl?“

„Nepadl. Padl celý Řím. S tím, jak se říše zmenšovala a rozpadávala, povolávali své legie zpátky a tak byl val opuštěn.“

Geary přejel pohledem po zdi, po bílých kamenech obrostlých zelenou vegetací, a přemýšlel o masivní demobilizaci, k níž od konce války se Syndikovanými světy došlo v Alianci. Legie byly povolány zpátky a val byl opuštěn. Znělo to tak klidně a bezbolestně, ale znamenalo to, že kdysi ceněná obranná linie byla najednou považována za nadbytečnou. Lidé vykonávající své povinnosti najednou nebyli potřební a věci kdysi nezbytné se náhle braly jako příliš drahé. „Hranice a jejich horizonty se zmenšily,“ zamumlal a myslel při tom nejenom na pradávnou říši, která tuto zeď vybudovala, ale i na současný stav příliš mnoha slunečních soustav tvořících Alianci.

Táňa se na něj zadívala a z výrazu na její tváři bylo jasné, že ví, o čem Geary přemýšlí. „Prý ta zeď byla obsazená několik století. Pomyslete na všechny ty vojáky, co tady drželi stráž. Někteří z nich možná byli naši předkové.“

„Spousta lidí si myslí, že v té době byl králem Artuš,“ řekl správce Main. „Že možná právě jeho rytíři drželi nějakou dobu zeď poté, co Římané odešli.“

„Artuš?“ zeptal se Geary.

„Legendární král, který vládl a zemřel už dávno. Nicméně prý,“ dodal Main spiklenecky, „neumřel, ale spí a čeká, až ho budou jeho lidé znovu potřebovat. Samozřejmě se ale nikdy neukázal.“

„Možná jste ho tak nutně nepotřebovali,“ řekla Desjaniová. „Někdy se spící hrdinové z minulosti opravdu objeví, zrovna když je nejvíce potřebujete.“

Geary měl co dělat, aby se na ni nezačal vztekle mračit. Ale náhlá změna v jeho náladě byla natolik viditelná, že na chvíli nastalo ticho.

Main si odkašlal. „Pokud bych se mohl zeptat… Co byste řekli, že si o tom všem myslí naši další hosté?“

„Tanečníci?“ zeptal se Geary. Přistávací modul cizinců se vznášel nedaleko, jen několik centimetrů nad zemí. „Jsou to úžasní inženýři. Detailně zbytky prozkoumali. Nejspíš to na ně udělalo dojem.“

„Těžko říct, pane admirále, jelikož jsou pořád zavření do svých skafandrů.“

„Pravděpodobně byste nic nepoznal, ani kdybyste viděl jejich tváře,“ řekla mu Desjaniová. „Neukazují na sobě emoce stejným způsobem jako my.“

„Ach, pravda,“ zareagoval Main. „Protože, ehm…”

„Protože našim očím připomínají mutovaného křížence vlka s pavoukem,“ dokončila za něj Táňa. „Spekulovali jsme, že my jim musíme připadat stejně ohyzdně.“

„Nesuďte je podle jejich vzhledu,“ dodal Geary.

„To bych neudělal, pane! Všichni slyšeli, jak přivezli pozůstatky toho průzkumníka. Jak se mohl dostat ve vesmíru tak daleko, až na jejich území?“

„Neúspěšný raný experiment s pokusem o používání skokových motorů pro mezihvězdné lety,“ řekl Geary. „Nevíme, jak k tomu přesně došlo, ale zjevně uvízl ve skoku a vypadl z něj až poblíž nějaké hvězdy osídlené Tanečníky.“

„Ze skoku vypadla jeho loď a jeho tělo,“ opravila Gearyho Desjaniová s náznakem neklidu v hlase. „Musel zemřít dávno předtím. Zemřel ve skokovém prostoru.“

„To je zlé?“ zeptal se Main.

„Tak zlé, jak si jen dokážete představit.“ Zhluboka se nadechla a donutila se k úsměvu. „Ale Tanečníci se k jeho pozůstatkům chovali se ctí, a když nakonec mohli, vrátili je domů.“

„Tak jsem to slyšel,“ řekl Main. „Ti Tanečníci se k němu chovali lépe než spousta lidí, které znám.“ Zadíval se na slunce a pak na své hodinky. „Pokud jste připraveni, pane admirále, paní kapitánko, měli bychom pokračovat.“

„Dejte nám pár minut, dobře?“ požádala ho Desjaniová. „Potřebuju si s panem admirálem o něčem promluvit.“

„Jasně. Počkám támhle.“

Táňa se obrátila zády ke zvědavým davům postávajícím pár set metrů daleko, tvořeným občany Staré Země, které fascinovali nejen nově objevení cizinci Tanečníci, ale i lidé ze vzdálených hvězd, kolonizovaných kdysi dávno jejich předky. Otočila zápěstí ke Gearymu, aby mu ukázala, že aktivovala své osobní bezpečnostní pole, takže je nemohl nikdo jasně slyšet ani rozeznávat pohyby jejich rtů a výrazy ve tvářích. „Musíme si o něčem promluvit,“ zopakovala.

Geary potlačil povzdech. Když to Táňa Desjaniová řekla, znamenalo to, že chtěla mluvit o něčem, na co on zrovna náladu neměl. Postavil se těsně ke zdi hned vedle Táni, ale o pradávnou stavbu se raději neopřel. Připadlo mu to nevhodné, jako použít nějakou starodávnou knihu jako podložku pod nohy. „O zdech?“

„O něčem tady.“ Přestala se dívat na krajinu a upřela mu pohled do očí. „Zítra opustíme Starou Zemi, vrátíme se na Neochvějný a zamíříme domů. Musíš vědět, co si lidé myslí.“

„Dokážu to odhadnout,“ řekl Geary.

„Ne, to nedokážeš. Strávil jsi stovku let zmrazený v hibernaci. Nějakou dobu jsi s námi už strávil, ale pořád nás nechápeš tak dobře, jak bys měl. Ale já vím, co si teď obyvatelé Aliance myslí, protože jsem jednou z nich.“ Tániny oči potemněly a objevila se v nich tvrdost a zuřivost, které si pamatoval z jejich prvního setkání. „Narodila jsem se během války, která začala dávno před mým početím, a vyrostla jsem s očekáváním, že válka bude pokračovat ještě dlouho po mé smrti. Jméno jsem dostala po tetě, která ve válce zahynula. Viděla jsem, jak si válka vzala život mého bratra a očekávala jsem, že v ní nejspíš zahynou i mé děti. Nemohli jsme vyhrát, nemohli jsme ale ani prohrát, a mrtvých mělo jen přibývat. Celá Aliance, úplně všichni až na tebe, vyrůstala se stejnými očekáváními. A zatímco jsme vyrůstali, učili jsme se, jak kapitán Black Jack Geary zachránil Alianci, když dokázal zabrzdit první úder Syndikovaných světů, který celou válku začal.“

„Táňo,“ začal rezignovaně. „Já vím…“

„Nech mě domluvit. Taky nás učili, že Black Jack zosobňuje vše dobré, co na Alianci je. Byl všechno to, k čemu by měl směřovat každý dobrý občan Aliance, ideál, ke kterému museli všichni její obránci vzhlížet. Mlč! Vím, že to nerad slyšíš, ale pro miliardy obyvatel Aliance byl Black Jack přesně tohle. A když jsme slyšeli zbytek legendy, že Black Jack je mezi našimi předky ve světle žijících hvězd, ale že jednoho dne povstane z mrtvých, ve chvíli, kdy ho budeme nejvíce potřebovat, a znovu Alianci zachrání. A ty jsi to udělal.“

„Nebyl jsem ve skutečnosti mrtvý,“ upozornil ji Geary nabručeně.

„To není relevantní. Našli jsme tě jen pár týdnů před chvílí, kdy by došla energie tvému poškozenému záchrannému modulu. Rozmrazili jsme tě a ty jsi pak zachránil flotilu, porazil Syndiky a uzavřel jsi zdánlivě nekonečnou válku.“ Přejela pomalu dlaní po rozpraskaném kameni zdi, navzdory žáru ve svém hlasu něžně. „A teď, navzdory vítězství, které způsobilo rozpad Syndikovaných světů na kusy, hrozí, že i Aliance se v důsledku nákladů a únavy ze století války rozsype. A v takovou chvíli jsi ty vyrazil na Starou Zemi.“

„Táňo.“ Věděla, že z tohohle rozhovoru nebude mít radost, že je nerad, když se mu pořád připomíná, jak pro Alianci představuje mýtického hrdinu. Na chvíli přemýšlel, jestli tady kdysi dávno stál jeden z jeho pradávných předků, upíral oči do větru, pátral po nepřátelích a snažil se dostát své povinnosti a ochránit všechny ostatní. „Na Starou Zemi jsme přiletěli jako doprovod Tanečníků. Kdyby na tom cizinci netrvali, neletěli bychom sem.“

„Ty a já to víme. Část alianční velkorady to také ví,“ řekla Desjaniová. „Ale zaručuju ti, že prakticky celý zbytek Aliance v tom bude mít naprosto jasno. Návštěvu Staré Země, domova nás všech, místa, kde kdysi žili naši nejstarší předkové, sis vybral ty sám, aby ses s nimi mohl poradit. Abys od nich zjistil, jak znovu zachránit Alianci. A většina Aliance má čím dál větší pochybnosti, zda se Aliance vůbec zachránit dá.“

Zíral na ni a doufal, že její bezpečnostní systémy opravdu bránily okolním pozorovatelům v pohledu na jeho výraz. „Tomu přece nemůžou věřit.“

„Ale věří.“ Neochvějně se na něj dívala. „Potřeboval jsi to vědět.“

„No super.“ Obrátil se ke zbytkům zdi a zadíval se na sever, kde se kdysi dávno nacházeli nepřátelé, před nimiž val chránil. „Proč já?“

„To se zeptej našich předků. Ale kdyby ses ptal mě,“ dodala, když se postavila vedle něj a také se zadívala do dálky, „tak bych ti jeden důvod řekla. Protože to dokážeš.“

„Jsem jen člověk. Jediný člověk.“

„Neříkala jsem, že to dokážeš sám,“ upozornila ho Táňa.

„A naši předkové se mnou nemluvili.“

„Víš,“ dodala tónem, jaký se obvykle používá k opakování obecně známých věcí, „naši předkové se jen málokdy rozhodnou říct nám něco rovnou. Nabízí nám náznaky, návrhy, inspiraci, těm z nás, kdo jsme ochotní dávat pozor. A pokud jim na nás vůbec nějak záleží, určitě ti také něco poradí. Stačí, když budeš naslouchat.“

„Předkové tady na Staré Zemi,“ řekl Geary tak trpělivě, jak jen dokázal, „nevyrostli v Alianci během války a nebyli indoktrinovaní nesmyslnou legendou o mé dokonalosti. Proč by na ně měl dělat nějaký Black Jack dojem?“

„Protože jsou to i naši předkové! A vědí, kdo Black Jack je! Pamatuješ si na tu zeď, ke které nás vzali? Na tu Velikánskou zeď?“

„Velkou zeď?“

„Přesně tu jsem myslela.“ Ukázala na sever. „Tady tuhle zeď postavil Hadrián jako opravdové opevnění. Byla určená k tomu, aby bránila území před nepřáteli. Ale Velká zeď v Asii by nic takového nikdy nedokázala. Lidé nám říkali, že byla tak zatraceně velká a dlouhá, že lidi, kteří ji postavili, nebyli schopní udržovat ve službě dost velkou armádu, aby udrželi zeď obsazenou. Utopili ve stavbě Velké zdi neuvěřitelné množství peněz, času a lidské práce. Ale když se přes zeď chtěl dostat nepřítel, stačilo najít místo, kde nebyli žádní vojáci, postavit si žebříky a pak otevřít nejbližší bránu.“

„No jo,“ přikývl Geary. „Moc smyslu to nedává, co?“

„Jako opevnění ne.“ Tentokrát ukázala někde směrem na východ. „Ty pyramidy. Na ty si pamatuješ? Pomysli na to, kolik času, peněz a práce skončilo v nich. A ty velké obličeje v horách na sever od naší první zastávky v Kansasu. Do hory tam vyryli tváře čtyř našich předků. Jaký smysl dává tohle?“

Tázavě se na ni zadíval. „Má to snad něco společného se mnou?“

„Ano, pane admirále,“ řekla Desjaniová s úsměvem, ale na očích jí bylo vidět, že to myslí smrtelně vážně. „Ta Velká zeď říkala něco o lidech, kteří ji postavili. Říkala světu, my tohle dokážeme. Vyhlašovala, že my jsme na téhle straně Velké zdi a vy všichni ostatní jste za ní. I ty pyramidy musely na lidi kdysi dělat dojem. A ti čtyři předkové vyrytí do skály? Nebylo to jen na jejich počest, ale také to oslavovalo jejich lid, jejich domovy a vše, v co věřili. Všechny ty věci jsou symboly. Symboly, pomáhající definovat lidi, kteří je postavili.“

Pomalu přikývl. „Ano. A?“

„Co je symbol Aliance?“

„Žádný není. Nic takového. Máme příliš mnoho různých společností, vlád, náboženství…“

„Špatně,“ přerušila ho a ukázala na něj.

Na Gearyho znovu dolehl pocit, že se na něj tlačí celý vesmír a hrozí mu rozdrcením.

„Táňo, to je…“

„Pravda. Říkala jsem ti to. Ty nám pořád nerozumíš,“ posmutněla. „V naše politiky jsme přestali věřit už dávno a tak jsme ztratili víru i ve svou vládu. A co jiného je Aliance, než sbírka našich vlád? Aliance nemůže být silnější než vlády, které ji tvoří. Zkoušeli jsme věřit v čest, ale ty jsi nám připomněl, jak jsme kvůli tomu překroutili význam toho slova. Snažili jsme se věřit v naši flotilu a naše vojáky, ale ti selhali, jak sám dobře víš. Bojovali jsme ze všech sil a umírali a zabíjeli a k ničemu to nebylo. Dokud jsi nepřišel ty. Člověk, o kterém nám celý život tvrdili, že představuje ideál Aliance.“

Táňa zaťukala na zeď vedle nich. „Black Jack není jen jako tahle zeď, čili někdo, kdo fyzicky chrání Alianci před vnějšími nepřáteli. Je taky jako Velká zeď a pyramidy a ty tváře předků. Je to symbol Aliance. Když naši občané přemýšlí o tom, co je to vlastně Aliance, napadne je jako první Black Jack. Právě proto je taky jediný, kdo může Alianci zachránit.“

Musel se znovu odvrátit a zadívat se na krajinu, v níž se v jeho představivosti začaly zobrazovat výjevy z bitev, které prožil, a postavy mužů a žen v nich padlých. „Senátor Sakai mi jednou řekl něco podobného, jen byl mnohem pesimističtější.“ Během války se Syndikovanými světy alianční vláda vytvářela kolem Black Jacka mýty a legendy, aby inspirovala a sjednotila své obyvatelstvo v době, kdy takového hrdinu všichni zoufale potřebovali. A teď musel ten muž, kolem kterého byla vystavěna celá mytologie, nějak zachránit Alianci, jež ho vytvořila. „Předkové, pomozte mi.“

„No, není to snad to, o čem se teď bavíme?“

Geary pocítil, že se mu na rtech objevil nechtěný úšklebek, a znovu se jí podíval do očí. „Nikdy by mě nenapadlo, že zrovna na tohle myslí lidé narození během války. Co bych bez tebe dělal?“

„Byl bys ztracený,“ řekla Desjaniová. „Naprosto totálně ztracený. A nezapomínej na to.“

„Kdyby se mi to náhodou stalo, určitě mi to připomeneš.“

„Možná. Nebo se prostě budu chovat jako normálně.“ Ukázala bradou k davu, který si od nich stále udržoval odstup. „Pro tyhle lidi jsem kapitánka té nejmocnější válečné lodě, jakou kdy viděli. Jsem holka, která vymetla celou soustavu od lodí toho takzvaného Štítu Sol, které je tady dlouhodobě otravovaly pod záminkou ochrany před nižšími formami lidského života, jako jsi ty nebo já.“

„Štít Sol má smůlu, že my podřadní lidé od vzdálených hvězd jsme v boji mnohem lepší než oni,“ řekl na to Geary.

Táňa se vesele ušklíbla. „Čistá krevní linie, spousta medailí a hezké lodě nikdy nedokáží nahradit mazanost, spoustu palebné síly a bojové zkušenosti. Jakmile se ale dostaneme domů do Aliance, všichni ve mně zase budou vidět jen Black Jackovu manželku.“

Naštvalo ho to a ten vztek zahnal zoufalství, jaké ho ještě před chvíli dusilo. „Jsi především kapitánka Táňa Desjaniová, kapitánka aliančního bitevního křižníku Neochvějný. Tak by tě měli všichni vidět.“

Táňa se rozesmála. „Jsi sladký, když zrovna trpíš takovými přeludy.“ Navzdory teplému oblečení se otřásla, jak ji zasáhl poryv chladného větru. „Místní si myslí, že tohle je teplo? Myslím, že už jsme na téhle zdi hlídali dost dlouho. Pobyt na klimatizované palubě mě rozmazlil. Co je to poslední místo, které bychom měli dnes navštívit?“

„Stonehenge. Má to být staré posvátné místo.“

„Ach.“ Znovu se usmála. „To je dobře. Než opustíme Starou Zemi, měla bych vzdát úctu předkům.“

„Nemyslím si, že ti, kdo to Stonehenge postavili, uctívali to samé, co my,“ upozornil ji Geary.

„Nepoužívali stejná jména,“ namítla Desjaniová. „Ale to neznamená, že jim nezáleželo na stejných věcech, ani že se nesnažili pochopit nekonečno stejně jako my.“

„To máš asi pravdu.“ Zhluboka se nadechl, sklopil pohled a zamračil se. „Tahle stará planeta má spoustu jizev způsobených lidskými válkami a dalšími katastrofami. Poučili jsme se z toho snad nějak? Nebo budeme pořád opakovat stejné staré chyby?“

„Budeme dělat, co bude v našich silách, pane admirále. Ale války ještě neskončily. Ani náhodou.“

Když jejich letoun odstartoval z pole nedaleko zdi, sledoval Geary s překvapením, jak letoun Tanečníků zamířil přímo nahoru a odlétal. Vytáhl svou komunikační jednotku a kontaktoval Neochvějného: „Generále Charbane? Můžete zjistit, co to dělají Tanečníci? Měli nás následovat.“

„A nedělají to,“ uhodl Charban bez větších obtíží. To, co cizinci dělali, jim samotným bezpochyby nějaký smysl dávalo, ale lidé je měli obrovské problémy chápat a předpovídat jejich reakce. „Zkusím se zeptat, co to zase vyvádějí.“

Charban se ozval o pár minut později, když letoun protínal oblohu na cestě k další zastávce. „Tanečníci jen říkají: jdeme na svou loď. Vrací se na jednu ze svých lodí.“

„Rozumíte jim tak dobře jako nikdo jiný,“ řekl Geary. „Jsou nešťastní, znudění, nebo co? Máte nějaký odhad?“

„Kam s vámi měli letět?“

„Říká se tomu Stonehenge. Pradávné posvátné místo.“

„Posvátné?“ přeptal se Charban. „To by mohl být ten důvod. Tanečníci nikdy nereagovali, když jsme se s nimi pokoušeli diskutovat o spirituálních záležitostech. Možná považují takové věci za soukromé nebo tajné. Podívám se, co jsme jim poslali… ano, řekli jsme jim, že Stonehenge je místo, kde mluvíme s něčím, co je větší než my. To byla ta nejlepší fráze označující svaté místo, jakou jsme dokázali vymyslet. Možná mají pocit, že není vhodné, aby se tam podívali. Ale je to jen můj nejlepší odhad.“

„Díky, generále. Dejte mi vědět, kdyby Tanečníci ještě něco řekli. Na viděnou zítra.“

Masivní kameny ve Stonehenge na lidské oči, zvyklé na stavby moderní technikou, dojem nedělaly. Ale když si Geary představil, jak pradávní lidé to místo postavili jen holýma rukama, silou svých svalů a těmi nejprimitivnějšími nástroji, připadlo mu mnohem zajímavější. Navíc po vystoupení z letounu poblíž pradávného kamenného kruhu měl mnohem silnější pocit věkovitosti, než dříve u zdi.

„Tohle je staré,“ řekla Táňa. „Podívej se, támhle je oheň.“ Zamířila k místu, kde u jednoho balvanu tančily plameny na ohništi, a poklekla.

Geary zůstal stát a nechal ji v soukromí. Rozhlížel se po okolí a všiml si, jak se k nim blíží místní lidé s tou zvláštní směsicí opatrnosti a přátelskosti, kterou obyvatelé Staré Země prokazovali dětem vzdálených světů.

A za nimi… „Co je támhleto?“ zeptal se první ženy, která k němu přistoupila v plášti označeným erbem, jímž se obyvatelé ostrova prohlašovali za strážce minulosti.

Ohlédla se přes rameno a pak udělala omluvné gesto. „To je trochu jiný druh monumentu, pane admirále. V jistém ohledu je to monument toho, co uctívali lidé v naší minulosti, ale od stavitelů Stonehenge tisíce let vzdálení.“

Geary si pozorně prohlížel vzdálené objekty a prohlásil při tom: „Vypadá to jako pozemní bojová vozidla.“

„Ano, to jsou. Tedy byly.“ Strážkyně si povzdychla. „Kdysi dávno byla spousta válečných zbraní stavěna s plně robotickým ovládáním. Mohly operovat bez jakékoli lidské intervence.“

„Autonomní roboti? Copak se ti lidé zbláznili?“

„Mysleli si, že mohou předat robotům kontrolu, ale přitom je stále řídit,“ odpověděla kyselým tónem a pokračovala způsobem, jako by znovu odříkávala něco, co už vyprávěla mnohokrát. „Ty rozbité stroje jsou bitevní tanky Caliburn, součást královnina husarského pluku. Někomu se podařilo překonat a pozměnit jejich programování. Největší a nejničivější pancéřová vozidla, jaká kdy byla postavena, vyrazila ze svých základen a zamířila sem, s instrukcemi zničit zdejší pradávné kameny. Ten někdo také infikoval počítačovými viry většinu automatických systémů schopných tanky zastavit. Naštěstí lidé vybavení protitankovými osobními zbraněmi dokázali vozidla zničit, i když za to zaplatili spoustou životů. Poslední z Caliburnů v čele útoku byl zastaven těsně před dosažením kamenného kruhu.“

Žena ukázala rukou k rozpadajícím se monstrům z kovu a keramiky. „Vraky zůstaly tady jako památník hrdinství těch, kdo je dokázali zastavit. A také jako připomínka toho, jak hloupé je svěřit své bezpečí něčemu, co není schopné věrnosti, morálky ani moudrosti.“ Její hlas se znovu změnil a ztratil dojem recitace. „Vy tedy takové zbraně nepoužíváte? Ve vašich válkách mezi hvězdami?“

„Ne,“ odpověděl Geary. „Občas to někdo navrhne, a párkrát došlo k experimentálnímu nasazení, ale výsledky bývají podobné jako tady. I když jsou lidé často nevypočitatelní, pořád jsou mnohem spolehlivější a důvěryhodnější než cokoli, co může být během pár sekund přeprogramováno nebo si dokáže splést chybičku v programování s realitou.“

Věděl, že by se měl soustředit na pradávný památník, ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu přitahovaly jeho pozornost vraky starých tanků, přestože byl s Táňou krátce proveden kolem kamenného kruhu vrhajícího dlouhé stíny v záři zapadajícího slunce. Měl dojem, že uplynulo jen pár minut, když byli obřadně odvedeni zpět do svého letounu.

Když odstartovali, zeptal se Geary pilotky: „Můžete udělat nízký přelet nad těmi vraky?“

Pilotka se na něj překvapeně zadívala, ale pak přikývla. „Mohla bych z toho mít potíže… ale prostě řeknu, že jste na tom trval,“ dodala s úšklebkem.

„Proč vás má žádost překvapila?“

„Protože je chce vidět jen málokdo z těch, kteří tohle místo navštíví. Většina lidi by byla radši, kdyby ty ošklivé hromady rezavých plechů a keramiky někdo uklidil. Ale je to stejně historické místo jako kamenný kruh, takže mají smůlu. Já osobně jsem ráda, že tady pořád stojí.“

„Proč?“ zeptala se Táňa.

„Když mě sem tatík poprvé přivedl, něco mi o nich řekl,“ odpověděla pilotka a pohnula kniplem tak, aby letoun opsal pomalý kruh nad hromadou vraků. „Dívala jsem se na ta stará mrtvá monstra a prohlásila jsem: je fajn, že je zastavili. Táta se na mně podíval a řekl: ne, je dobře, že je museli zastavit. Kdyby to neudělali, mohli jsme mít později mnohem větší potíže, ale tahle událost nám dala důkladnou lekci.“

„Máte chytrého tátu,“ poznamenala Táňa.

„No jo,“ ušklíbla se pilotka. „Chtěl, abych se dala na práva jako on. Ale smířil se s pilotováním, když jsem mu řekla, že buď tohle, nebo odletím k jiné hvězdě. Tam jsou všichni šílení, řekl mi. Ale vy mi moc šílení nepřipadáte.“

„To nás jen moc neznáte,“ řekl jí Geary.

U hradu na ně čekala další uvítací komise. „Tady strávíte svou poslední noc na Zemi,“ řekla jim pilotka, když ji opouštěli. Smála se při tom něčemu, co podle Gearyho byl asi nějaký interní vtip.

Prošli si zdlouhavým procesem představování a vzájemného vítání. Tváře, jména a tituly nejrůznějších představitelů různých organizací zapadly do rozmazaného víru vytvářeného davem lidí, s nimiž se Geary během návštěvy a prohlídky Staré Země seznámil. V Alianci měla většina slunečních soustav vládu řídící všechny planety a orbitální stanice. Na Zemi ale byla další vláda, její představitelé a jiné tituly každých pár set kilometrů.

„Je to pravý hrad,“ řekla Desjaniová.

„Ano, lady Desjaniová,“ odpověděl jeden z vládních představitelů.

„Nejsem lady, jsem kapitánka.“

„Eh… ano, kapitánko. Nejstarší část hradu je datována do osmého století běžné éry. Viděla jste někdy hrad?“

„Viděla jsem spoustu falešných,“ odpověděla Táňa. „Však víte, budovy, které nejsou staré, ale postavili je tak, aby připomínaly hrady. Pro zábavní parky a rekreační resorty pro lidi, co mají spoustu zbytečných peněz na utrácení. Pár jich bylo i na Kosatce, kde jsem vyrostla. Jako třeba ten…“ Desjaniová náhle zmlkla.

„Táňo?“ oslovil ji Geary tiše.

„Vzpomínky,“ zamumlala. „Na bratra, když jsme byli děti. Neboj se. Budu v pořádku.“

Její mladší bratr, který padl ve válce. Geary se zoufale pokusil změnit téma a odlákat pozornost místních, kteří Táňu s diskrétní zvědavostí sledovali, a tak se chytil poslední řečené věci. „Osmé století? Římská doba?“

„To už Římani odešli,“ odpověděl mu jeden muž. „Říkalo se tomu Temný středověk.“

„Temný středověk?“ zeptala se Desjaniová s nucenou veselostí. „Není se co divit, že potřebovali hrady.“

„Ano. Když se Římská říše rozpadla, přišla spousta válek, barbarských invazí, období bezpráví a utrpení. Hrozné ztráty na životech, zkáza všude kolem. Byla to hnusná doba,“ řekl muž, jako by si to sám prožil.

„Je těžké představit si takový rozpad vlády a společnosti,“ dodala jeho společnice.

„Ne, když to jednou vidíte na vlastní oči,“ odpověděla Desjaniová.

Nastalo další trapné ticho, až se Geary musel zamyslet, proč je Táňa dnes v noci tak netypicky málo diplomatická. „Syndikované světy,“ vysvětlil pozemšťanům. „Rozpadají se na kusy. Viděli jsme revoluce, kolaps místních vlád i interní boje.“

Dlouhé ticho nakonec porušil muž, který předtím promluvil jako první. „Pomáháte jim?“

„Nemůžeme,“ řekl Geary po krátké odmlce. „Ve většině případů ne. Je to příliš velké. I kdyby Aliance nevykrvácela ve válce…“

„Ve válce, kterou si začali Syndikové,“ přerušila ho Desjaniová ostře.

„Neměli bychom dostatečné zdroje. Děláme, co můžeme, ale v porovnání s velikostí problémů je to jen kapka v moři.“ To neslyšeli rádi. Geary už na to předtím na Staré Zemi narazil. Místní měli problémy pochopit neuvěřitelnou rozlehlost prostoru, který lidé ve vesmíru obsadili, přestože to byla jen maličká část jediné galaxie. Ani se mu nechtělo vysvětlovat, že obrovské válečné výdaje vyvolaly mezi slunečními soustavami Aliance sváry a celkovou neochotu účastnit se plnění společných cílů, natož pomáhat dřívějším nepřátelům.

Ale byla tady jedna věc, která jeho posluchače většinou přesvědčila, nebo alespoň umlčela jejich námitky. „Syndikované světy jsou navíc autoritářský stát. Udržovali svou vládu silou. Teď část jejich soustav touží po svobodě a autonomii. Nebudeme Syndikovaným světům pomáhat v terorizování jejich vlastních občanů ve jménu udržování pořádku. Naopak jsme pomáhali bránit některé soustavy, které vyhlásily svou nezávislost.“ Technicky vzato se to prohlášení týkalo pouze sluneční soustavy Midway, kterou alianční flotila pomohla bránit před trestnou syndickou flotilou, ale i jedna soustava se už počítala.

„A bránili jsme je před enigmami,“ dodala Desjaniová vzdorně. „Zabránili jsme enigmám zabrat sluneční soustavy osídlené lidmi.“

Žena se usmála od ucha k uchu. „Musíte nám o těch jiných cizincích vyprávět! Prosím, pojďte dál. Už pro vás máme připravenou večeři.“

Geary jí odpověděl úsměvem. Byl rád, že alespoň někdo další se pokouší převést rozhovor dál od nepříjemných témat.

Usmívající se žena odvedla Gearyho a Desjaniovou k jejich křeslům v jídelně, na jejíchž zdech visely štíty a praporce s tak jasnými barvami, až bylo zřejmé, že musí jít o reprodukce a ne pradávné artefakty. „Jsem lady Vitali.“

„Vitali?“ zeptala se Táňa. „Ve flotile máme kapitána Vitaliho. Velí bitevnímu křižníku Opovážlivý.“

„Mohl by to být vzdálený příbuzný,“ řekla lady Vitali. „Naše rodina má dlouhou námořní tradici. Dělá vám hodně potíží? Občas řádí jako samo peklo?“

„Ne,“ odpověděl Geary.

„Tak to asi nebude příbuzný. Vyprávějte mi o enigmách!“

Zatímco všichni jedli, poslouchali místní pozorně, jak Geary už nejspíš po desáté během krátké návštěvy Země popisuje to málo, co Aliance o enigmách zjistila. To vedlo k diskuzi o Tanečnících a pak o třetí objevené rase, zatvrzele expanzionistických a vražedných závách.

„Mezi hvězdami jste toho viděli tolik. Jak se vám líbil pobyt na Zemi?“ zeptala se lady Vitali Desjaniové.

Táňa chvíli mlčela, jako by se snažila vymyslet, jak odpovědět, aniž by to vyznělo nevhodně nebo útočně, a pak přikývla. „Je to jako navštívit legendární místo. Nikdy by mě nenapadlo, že něco z toho uvidím na vlastní oči.“

„Co na vás udělalo největší dojem?“

„Ta socha té ženy. Johanky. Když jsem se na ni dívala, měla jsem pocit, jako by to mohla být má předkyně.“

„Johanka z Arku? No, mohla byste si vybrat mnohem hůř. Ráda si občas představuji, že mezi mými předky byl admirál Nelson. Naštěstí pro nás, a nejspíš i pro ně, byli od sebe v čase natolik vzdálení, že spolu nemohli bojovat.“ Lady Vitali se najednou zatvářila vážně. „Ráda bych si myslela, že jsme tady z válčení už vyrostli, ale není to tak. Jen jsme válku přidusili byrokracií.“

„Možná je to to nejlepší, v co může lidstvo doufat,“ poznamenal Geary.

„Ne. Tomu nevěřím. Pro agresivní lidi je Země příliš frustrující a tak míří mezi hvězdy, aby si tam naplnili své cíle. Postarali jsme se, aby bylo těžké tady začít válčit, ale bylo snadné odejít. Takže jen exportujeme agresi mezi hvězdy.“

„Proto se na nás někteří z vás dívají jako na barbary?“ zeptala se Desjaniová.

„Samozřejmě. Obdivujeme, co jste se svou lodí dokázali proti těm neotesancům, kteří si říkali Štít Sol, ale také… z toho máme obavy. Nechceme, aby se sem někdy vrátila taková válka, na jakou jste vy zvyklí.“

„Zítra odlétáme,“ řekl Geary. Zpátky do míru, technicky vzato, plného agrese pozůstatků rozpadlých Syndikovaných světů a tajemných hrozeb představovaných enigmami a závami.

„Jste naše děti,“ řekl starý muž nabručeně. „Poslali jsme vás ke hvězdám a pak jsme vás nechali samotné, zatímco jsme rozmlátili Zemi a okolní planety na kusy v dalších pitomých válkách. Doufali jsme, že vy získáte moudrost, která nám chyběla, že vy se jednou vrátíte a přinesete nám tajemství míru. Ale jak byste mohli být lepší než vaši otcové a matky? Jste naše děti,“ zopakoval a důkladně se napil vína.

„Moudrost hledáme u svých předků,“ řekla Táňa.

„Neobtěžujte se,“ odpověděl jí muž a položil prázdnou sklenici na stůl. „Nejsme moudří. Jsme unavení. Možná že někde tam venku najdete odpověď. Možná to tajemství znají ti Tanečníci.“

Geary si to s ohledem na hrozivé obranné systémy, s nimiž drželi Tanečníci své území, rozhodně nemyslel, ale jen taktně přikývl. „Možné to je. Budeme dál hledat. Možná odpověď jednou najdeme.“

„A rozstřílíme na kusy každého, kdo by lidem překážel v jejich hledání míru,“ zabručela Táňa tak tiše, aby ji slyšel jen Geary.

Nebyl si jistý, kolik hodin uplynulo, než se s Táňou mohli rozloučit a vyrazit do svých pokojů. Rozhodně už bylo natolik pozdě, že na obloze mohla jasně zářit pohádková souhvězdí Staré Země.

Měli v úmyslu tu poslední noc plně využít, když už byly všechny oficiální povinnosti splněné, a tak mohli být na pár krátkých hodin jen muž a žena, ne admirál a kapitánka. Zpátky na palubě Neochvějného nebude žádná romantika možná. Dostali přidělená dvě apartmá, ale oba vstoupili do Gearyho. Jakmile se za nimi zavřely dveře, Táňa se na něj usmála. „Pojď sem, admirále.“

Ale, jak už to tak s plány bývá, ani tento nepřežil kontakt s realitou. Jejich rty se sotva dotkly, když někdo začal tiše, ale naléhavě klepat na dveře.

„Jestli to nebude opravdu hodně důležité…“ zavrčela Táňa.

Geary si myslel to samé, když prudce otvíral dveře.

Stála tam lady Vitali. Když ji před pár minutami opouštěli, vypadala mírně přiopilá. Teď na ní ale žádné stopy intoxikace vidět nebyly. „Musím se omluvit za toto nečekané a prudké ukončení našeho pohostinství. Mezi mnoha nápady, které Země darovala vesmíru, jsou i atentátníci. A skupina lidí, na které tento popis sedí, je právě na cestě sem.“

Gearyho mysl, vycvičená stovkami bojů, se dokázala zorientovat během zlomku sekundy. „Atentátníci? Jsme cíl?“

„Věřím, že ano. Nebo tomu spíš věří mí informátoři, a jim věřím já. Naneštěstí se ke mně dostala zpráva až teď. Zavolala jsem přátelům, kteří mají k dispozici raketoplán a dostanou vás na oběžnou dráhu k vaší lodi. Dorazí během patnácti minut.“

Gearyho instinkty kázaly jednat, ale stálo proti nim náhlé podezření. „Bez urážky, ale proč bychom vám měli věřit?“

„Protože vám řeknu to, co mi bylo doporučeno pro případ, že budete potřebovat přesvědčit o mé důvěryhodnosti. Mám zmínit jméno Anna Cresidová.“

Táňa se na něj podívala a přikývla. Anna Cresidová, příjmení blízké mrtvé přítelkyně spojené s falešným jménem, byl kód, který měli důstojníci na palubě Neochvějného domluvený k ověření důležitých informací během pobytu na Staré Zemi, nebo k označení případné nebezpečné situace.

„Kdo vám to jméno řekl?“ zeptal se Geary.

„To je dlouhý příběh a času je málo, admirále. A pokud vám nestačí jen to jméno, nejspíš vás nepřesvědčí ani to, co bych vám mohla říct.“

„Má pravdu,“ řekla Desjaniová. „Právě jsem zavolala na Neochvějného. Z jeho pozice na orbitě by trvalo pětačtyřicet minut, než by se k nám dostal palubní raketoplán. Pokud máme málo času, pane admirále, doporučuji přijmout nabídku naší hostitelky. Oba jsme velmi dobří ve vesmírných bojích, ale minimálně já nemám moc chutí hrát si s atentátníky na schovávanou na povrchu.“

„Dobrá,“ ustoupil Geary. Věděl, že na Tániny instinkty se dalo v takových případech spolehnout, takže pokud byla ochotná lady Vitali věřit, znamenalo to hodně.

Zachmuřenou tvář lady Vitali na okamžik rozjasnil úsměv. Podívala se na Desjaniovou a řekla jí: „Závidím vám ten váš bitevní křižník, kapitánko.“

„Z toho, co jsem teď viděla,“ odpověděla Táňa, zatímco házela náhradní oblečení a další věci zpátky do cestovních pytlů, „byste mohla velení jednoho zvládnout.“

„To je první diplomatická věc, kterou jste dneska řekla. Věděla jsem, že to dokážete.“

„Čí vrahové to jsou?“ přerušil je Geary.

„Nemám moc tušení,“ odpověděla lady Vitali. „Mé zdroje, a ujišťuji vás, že jde o velmi schopné zdroje, nedokázaly zjistit, kdo za to zaplatil. Ale můžu vám říct toto, admirále: ty peníze nepochází z žádného místa, na které dopadá světlo Sol.“

„Ti lidi z vnějších hvězd, Štít Sol?“ zeptala se Desjaniová.

„Možná. Ti, kterým se podařilo přežít boj, neměli tušení, proč jejich bývalý a nikým nepostrádaný velitel tak vehementně trval na útoku na vaši loď. A toho velitele se bohužel zeptat nemůžeme, jelikož naše technologie není schopná poskládat zpátky těla a mozky někoho, kdo byl rozervaný na jednotlivé atomy. Možná byste měla být příště při likvidaci svých protivníků méně důkladná, kapitánko.“

„Budu na to pamatovat.“ Desjaniová si hodila přes rameno svůj lodní pytel a podala Gearymu jeho.

Vzal si ho a pak se pátravě zadíval na lady Vitali. „Jak se vám toho podařilo dnes v noci tolik udělat, navzdory vší té byrokracii, o které jsme předtím mluvili?“

Lady Vitali se znovu usmála od ucha k uchu. „Divil byste se, kolik se toho dá dokázat se správnou kombinací důmyslnosti, výhrůžek a slibů, admirále. Nebo možná ne, pokud je pravda jen polovina toho, co se o vás říká. Pokud objevím něco o zdroji té hrozby, pošlu vám to. Ale s ohledem na vzdálenosti a nepravidelnosti dopravy mezi naším a vaším domovem může trvat docela dlouho, než se to k vám dostane.“

„Rozumím. A děkuju. Jsme vašimi dlužníky.“

„Nesmysl. Pokud si ještě pořád myslíte, že mi něco dlužíte, tak až se někdy dostanu tam k vám, ukážete mi, kde se dá najít nejlepší pivo.“

Zatímco mlčky mířili úzkými kamennými chodbami osvícenými jen baterkou lady Vitali k bočním dveřím hradu, Geary přemýšlel, kolikrát z tohoto hradu v uplynulých staletích lidé takto utíkali, jen za světel loučí místo moderního osvětlení, a jejich únikové prostředky představovali koně a ne raketoplány. Na chvíli měl pocit, jakoby se dostal mimo svůj vlastní čas, představa ho pohltila natolik, že by ho nijak nepřekvapilo, kdyby na ně za zdmi hradu čekalo několik osedlaných koní.

Když najednou stáli poblíž přistávací plochy, se zdí hradu tyčící se za nimi, a vše pokrývaly stíny hluboké noci, romantika nočního úniku náhle vymizela a vrátily se všechny obavy. Dalo se opravdu věřit lady Vitali? Nemohla to být intrika, která ho měla spolu s Táňou dostat na otevřené prostranství, aby se vrahům ulehčila práce?

Hned po té myšlence zahlédl, jak se ze stínů na obloze oddělil jeden tmavší tvar a zamířil dolů s tichostí, jaká prozrazovala vojenskou maskovací technologii.

„Vy budete v pořádku?“ zeptal se lady Vitali, která je hned hnala do raketoplánu.

„Ale jistě. O mě se nemusíte bát. Mám další kamarády, kteří jsou připravení přivítat naše nezvané hosty. Ale nechceme, abyste se dostal do křížové palby! Šup šup, běžte. Přeji vám hezkou cestu domů.“ Gearyho poslední pohled na Starou Zemi, než se zavřela rampa raketoplánu, byl na vesele mávající lady Vitali.

„Lady Vitali má zajímavé přátele,“ poznamenal Geary, zatímco se připoutávali do sedadel a raketoplán už zrychloval k oběžné dráze.“

„A zdá se, že alespoň jeden z nich je na palubě Neochvějného,“ odpověděla Táňa a zadívala se na svůj komunikátor. „Jinak by se k tomu smyšlenému jménu Anny Cresidové nedostala. Jen tak mimochodem, má loď nás sleduje. Maskovací technologie Staré Země je o pár generací pozadu za naší. Sledování potvrzuje, že míříme na kontaktním vektoru k Neochvějnému.“

„Fajn. Byli jsme varováni, že se nás některé vlády nebo organizace Staré Země možná pokusí zatáhnout do svých vlastních záležitostí. Myslíš, že je to nějaká intrika, která v nás má vyvolat nedůvěru k pozemským vládám?“

„Ne,“ zavrtěla Táňa hlavou. „Pokud by to tak bylo, neříkala by nám, že peníze přišly z jiné sluneční soustavy. A zjevně ji někdo z Neochvějného považoval za dost důvěryhodnou, aby jí předal heslo. Myslím, že jsme se těsně vyhnuli neplánovanému setkání s našimi předky.“ Na chvíli se odmlčela a pak se zasmála. „Konečně to chápu. To, co ten chlap říkal, když nás prohlašoval za jejich děti. Všichni v Alianci berou Starou Zemi a sluneční soustavu Sol jako nějaké nepředstavitelně zvláštní místo, kde vládne klid a moudrost, daleko přesahující naši. Ale ten chlap měl pravdu. Nejsme nijak odlišní. Násilí a politikaření a totální lidská hloupost, se kterou se musíme doma vyrovnávat, je i tady. Vždycky tady byla. Když lidstvo opustilo Starou Zemi a zamířilo ke hvězdám, nic z toho jsme tady nenechali. Všechno jsme si to vzali s sebou.“ Opět se odmlčela a sledovala komunikátor. „Neochvějný říká, že se odchylujeme od přímého vektoru.“

„Kam míříme?“ chtěl vědět Geary. „Kam míří ten nový vektor?“

„To se nedá říct.“ Zadívala se mu do očí. „Neochvějný byl odříznut uprostřed hovoru. Někdo nám ruší komunikaci.“

Dva

Geary se zachmuřeným výrazem na tváři zaťukal do komunikačního panelu u svého křesla. „Pilot neodpovídá.“

„Ani mě ne,“ prohlásila Táňa a zabušila pěstí do svého komunikačního panelu. „Co myslíte, že mají v plánu?“

„Neříkala jste, že nás Neochvějný sleduje?“

„Ano, to dělá,“ nepříjemně se usmála. „A pokud znám svou posádku, a tu znám lépe než kohokoli jiného, tak můj bitevní křižník právě míří na rychlé setkání s tímhle letounem.“

Raketoplán sebou škubl, jako by ho něco zkroutilo nahoru a napravo. „Úhybný manévr,“ poznamenal Geary a zadíval se na svůj komunikátor. „Automatické rutiny mé jednotky pro boj s rušením něco našly.“

Desjaniová se podívala na svůj. „I u mě. Našly si cestu přes rušení k něčemu, co ale není Neochvějný. Ale sakra, to je interní komunikace.“

„Pilotní kabina raketoplánu,“ nadhodil Geary.

„Nejspíš. Pokud navážeme kontakt, mohli bychom jim dělat bordel v řízení, ale naše jednotky se nedokáží propojit s pozemskou technikou. Tohle k ničemu nebude.“

Raketoplán prudce zahnul doleva.

Táňa se zamračila a pak se zadívala na Gearyho: „Pokud se snaží uhnout před Neochvějným, proč nevletí dolů zpátky do atmosféry?“

„Myslíte, že…“

Panel vedle Gearyho se náhle rozzářil a ukázal ženu sedící v křesle palubního inženýra. „Prosím vás, ať už děláte cokoli, přestaňte. Vaše signály matou naše systémy.“

„Přestaňte rušit naši komunikaci,“ přikázala Desjaniová dřív, než stačil Geary cokoli říct.

„Vaši komunikaci?“ Zdálo se, že to ženu opravdu překvapilo. Zadívala se na své displeje. „Aha. Naše maskovací systémy automaticky zahájily rušení, když identifikovaly vaše signály.“

„Tak to rušení zastavte,“ řekl Geary.

„Pokud budete vysílat, narušíte naše maskování!“ namítla žena. Zadívala se na stranu, jakoby někoho poslouchala, a pak se obrátila zpět ke Gearymu. „Vaše loď neustále mění svou trasu, aby se udržela na záchytném kurzu. Musíte vysílat nějaká lokalizační data, navzdory našemu rušení.“

„Má loď nepotřebuje žádnou pomoc, aby vás dokázala sledovat,“ řekla Desjaniová. „Nemůžete jí utéct. Navrhuji vám, abyste to vzdali.“

Žena se znovu zatvářila zmateně. „Utéct vaší lodi? My se nesnažíme utéct před ní!“

Táňa se na ženu vztekle zadívala. „Tak před kým to kličkujete?“

„To přesně nevíme, ale naše pozemní kontrola tvrdí, že jsou tady nahoře nejméně dva další maskované letouny snažící se k nám dostat. Pokoušíme se jim vyhýbat a přesouvat se tak, abychom mohli dorazit k vaší lodi, což je ale dost těžké, protože máme jen nepřesnou představu, kde by ty maskované letouny mohly být. A navíc nám to komplikují interference vyvolávané vašimi systémy.“

„Pokud je to pravda,“ řekla Desjaniová skepticky, „tak přestaňte rušit naši komunikaci, ať vám může má loď posílat pozice a vektory těch dalších letounů.“

„Přesné pozice a vektory,“ dodal Geary.

„Copak můžete…?“ Inženýrka se znovu obrátila a rychle mluvila, nejspíš k pilotovi. Její hlas a pohyb rtů automaticky maskoval bezpečnostní systém komunikátoru.

Ale Geary dokázal rozeznat její výraz, který se rychle měnil z pochybovačného na odhodlaný a rozkazovačný. „Řekl bych, že právě důkladně buzeruje pilota a vyhrožuje mu.“

„To je dobře,“ odpověděla Desjaniová. „Piloti to občas potřebují. Je to jediná věc, která drží jejich sebevědomí aspoň trochu pod kontrolou.“

Inženýrka se obrátila zpátky na Gearyho. „Zablokovala jsem rušení vaší komunikace a odemykám zámek na dveřích do pilotní kabiny. Pojďte prosím k nám, ať můžeme vidět data z vaší lodi.“

Táňa se odpoutala z křesla a otevřela průchod. Sledovala, jak se rozevírá, a gestem naznačila Gearymu, že se nemá přibližovat. „Fajn. Vypadá to bezpečně. Pojďte, pane admirále. Posádka tohohle raketoplánu s námi možná jedná na rovinu, ale stejně z toho mám špatný pocit.“

Pilotní kabina vypadala podobně jako v aliančních raketoplánech. Geary si pomyslel, že základní design musel být navržen dávno před tím, než se lidé vydali ke hvězdám. Chytil se držadla, zatímco si Táňa sedla do volného křesla vedle pilota.

„Spojení opět navázáno,“ ohlásila. „Neochvějný, dejte mi vzdálený výhled na okolí tohoto letounu.“

Zaťukala do své jednotky, aby aktivovala 3D displej. Ten se rozzářil nad její dlaní.

„Ty Gormy jsou tři!“ zanadávala inženýrka. „A jsou blíž, než jsme si mysleli.“

„Nevíte, kdo to je?“ zeptal se Geary.

„Ne. Ať už je to kdokoli, museli na nás tady nahoře čekat. Natáhli nás do pasti, Matte,“ řekla inženýrka pilotovi.

„Dávali pozor na trasu vedoucí k té válečné lodi,“ souhlasil pilot. „Ještě že mají stejně velké potíže s naším sledováním jako my s nimi.“

„Ale vaše loď nás i je vidí tak snadno?“ zeptala se inženýrka Desjaniové. „Jak to?“

„Opravdu očekáváte, že vám na to odpovím?“ řekla jí na to Táňa.

„Ne. Ale mělo smysl se zeptat, ne?“

Pilot studoval chvíli displej a pak trochu změnil kurz, aby se vyhnul nejbližšímu maskovanému letounu, který se nacházel trochu pod nimi a mířil přímo k nim. Druhý letoun byl na vyšší orbitální dráze a křižoval tam a zpátky při snaze odhalit je. Třetí byl níž, ale stoupal a pomalu mířil na jejich stopu. Všude kolem satelity, raketoplány a lodě nepoužívající maskovací technologii poletovaly po svých vlastních oběžných drahách a trajektoriích, aniž by cokoli tušily o hře na schovávanou mezi čtyřmi maskovanými letouny.

„Marťan,“ prohlásila inženýrka a ukázala na nejbližšího pronásledovatele.

„Seš si jistá?“ přeptal se pilot.

„Naprosto. Signatura toho ptáčka, to je jasný Marťan. Ale nepoznám, jestli jsou Rudí i ti další dva.“

„Proč po nás jdou lidé z Marsu?“ zeptal se Geary.

„Najatí žoldáci,“ odpověděl pilot. „Pokud máte prachy a fušku, kterou je potřeba vyřešit bez jakýchkoli otázek, Mars je místo, kde předhodíte na síti svou nabídku. Jediný rozdíl mezi třemi hlavními rudými vládami spočívá v tom, kolik si účtují za to, že si toho nevšímají, a jakou kontrolu vůbec mají nad svými zeměmi. Když už mluvíme o nevšímavosti, nebyli jste tady nahoře, neviděli jste mě ani eličku a rozhodně jsme spolu nemluvili, dobrá?“

„Dostaňte nás na Neochvějný a oficiálně nebude nikdo nic vědět,“ slíbil Geary. „Eličku?“

„Letová inženýrka.“

„Aha.“ Geary chvíli studoval pohyb třech maskovaných letounů. „Pokud vaše pozemní kontrola dokáže zachytit stopy těch tří, proč se je nepokusí zaměřit?“

„Zaměřit?“ Pilot i inženýrka zavrtěli hlavou a pilot pokračoval: „Myslíte jako začít střílet? Na Zemi ani na oběžné dráze kolem ní nejsou povolené žádné protiorbitální zbraně. I kdybychom nějaké měli, naše pravidla pro případný boj napsal sám Gándhí.“

„Cože?“ zeptala se Desjaniová.

„Nesmíme střílet,“ vysvětlila inženýrka. „Ne, pokud pocházíme ze Země nebo ze Zemí ovládaného teritoria. Ti tři, co nás loví, by střílet mohli, pokud by měli dobrou šanci na zásah, ale oni jsou Rudí, a navíc, i když jsou stoprocentně vlastnění některou marťanskou vládou, nebudou mít na palubě nic, co by to prokázalo.“

„Vy nemůžete střílet?“ zeptala se znovu Táňa, jakoby nechápala, co jí to říkají.

„Ne na oběžné dráze kolem Země,“ dodal pilot a stočil letoun mezi trasy dvou prolétajících lodí. „Jakmile se dostaneme za oběžnou dráhu Měsíce, můžeme palbu opětovat, ale nejdřív nás musí aspoň dvakrát zasáhnout. Jeden zásah by totiž mohla být nehoda. Takže musíme počkat, až to dostaneme dvakrát. Dva zásahy znamenají, že to je jasný útok. No a pak, pokud z nás ještě něco zbývá, můžeme začít střílet.“

„To je šílené.“

„Asi to tak vypadá,“ souhlasila s ní inženýrka. „Ale oficiálně máme mír a hodláme si ho udržet. Za Měsícem máme nějaké další lodě. Pokud se nám něco stane a pak ty tři letouny cestou utrpí nešťastnou nehodu, no, prostě smůla.“

„Hej,“ řekl pilot. „Pozor na pusu.“

„Jen jim vysvětluju, jak to tady chodí,“ zaprotestovala inženýrka. „Měli by to vědět.“

„Proč se žádná nehoda nepřihodila lodím Štítu Sol předtím, než jsme sem dorazili my?“ zeptal se Geary.

Pilot i inženýrka svorně pokrčili rameny. „Pokud to někdo plánoval,“ řekla inženýrka, „a já neříkám, že to někdo plánoval, tak by to bylo zatraceně těžké, protože ta banda ze Štítu dobře věděla, jak to tady funguje, přece jen jsou to naši sousedé. Dávali si na to pozor, a byli velcí a drželi se u sebe.“

„Vy jste podle pravidel nehráli,“ dodal pilot. „Ale my se jich musíme vždycky držet. Pokud po nás bude někdo střílet, můžeme jen zkoušet uhýbat.“

Desjaniová se usmála. „Má loď se k nám dostane během sedmi minut a my se vašich pravidel pořád nedržíme. Pokud nám ty marťanské letouny budou dělat potíže, budou toho rychle litovat.“

Pilot i inženýrka se na ni zděšeně zadívali. „Ne,“ zaprotestovala inženýrka. „To nemůžete. Ne na pozemské orbitě.“

„Vím, že je to tady přecpané, ale palebné systémy mé lodě dokáží střílet v přesně vybraných úhlech…“

„Ne. Nemůžete střílet na pozemské orbitě. Nejde o pravidla nebo řády. Je to… špatné.“

Desjaniová na oba překvapeně zírala.

Geary si vzpomněl na něco z toho, co viděli na povrchu, a pomalu přikývl. „Je to kvůli vaší historii, že? Jde o škody, které byly na Staré Zemi napáchané z oběžné dráhy.“

„Ano, pane,“ potvrdil mu to pilot tiše. „Nejde jen o to, co na nás naházeli shora, ale co se stalo, když boje narušily vesmírné systémy, které byly důležité pro funkčnost… všeho. Na povrchu se pak děly ošklivé věci. Naprosté peklo a všechno, co by to dokázalo zastavit, bylo taky zničené. Nějakou dobu nikdo nevěděl, jestli to Země vůbec zvládne a jestli jsme nespáchali rasovou sebevraždu a neskončíme jako dinosauři. Nikdo tam dole tady nahoře nezahájí boj. A pokud to uděláte vy, tak vás to označí jako ty nejhorší možné mizery. Nemám pochyb, že byste dokázali sundat cokoli, co uvidíte. Ale byla by to chyba. Opravdu velká chyba.“

Táňa zavrtěla hlavou a zadívala se na svůj komunikátor. „Dobrá, rozumím. Shazování šutrů na civilní cíle je hnusná věc.“

Něco v jejím hlase muselo prozradit něco z nedávné historie, která alianční flotilu strašila, protože se na ni pilot s inženýrkou zadívali se zděšením. Geary rychle promluvil, aby odlákal jejich pozornost: „Dokážete se vyhýbat pronásledovatelům, dokud se k nám nedostane Neochvějný ?“

Pilot se prudce obrátil ke Gearymu a přikývl. „S daty, která nám posílá vaše loď, ano. Jisté to není, protože by nás mohli náhodou obklíčit, a navíc se musím vyhýbat provozu. Normální lodě nás nevidí a mohly by do nás vrazit.“

„Ale říkal jste, že by mohli střílet?“

„Mohli by,“ potvrdila inženýrka. „Nejsou místní, skrývají svůj původ, aby byli jejich šéfové v bezpečí. Ale Rudí mají tak mizernou pověst, že horší už to být nemůže, absolutní nula je absolutní nula. A jéje. Ten pod námi stoupá a ten nad námi klesá a kličkuje. Museli něco zachytit z toho vašeho přenosu.“

Táňa se zadívala na pilota a inženýrku. „Chcete mít raději přesné informace, nebo mám ten datový přenos vypnout?“

Oba zaváhali a pak se pilot zamračil: „Asi budu mít radši přesné informace, paní.“

„Kapitánko.“

„Jasně, kapitánko. Podle toho, jak se naši lovci pohybují, mají jen nepřesnou představu, kde se asi nacházíme. Ale vědí, kam letíme, na setkání s vaší lodí, kterou jasně vidí. To jim práci dost zjednodušuje.“

„Zkusím se podívat, jestli by se mi nepodařilo nastavit naši techniku tak, aby zamaskovala, co chytají,“ dodala inženýrka a soustředila se na svou konzoli.

Uplynulo několik minut, během kterých letoun prováděl mírné korekce do všech směrů a držel se nejotevřenější trasy mezi lovci a zbývajícími objekty v okolním vesmíru, a neustále se pomalu přibližoval k Neochvějnému.

Geary už byl skoro klidný, když postřehl, jak se Táňa se zasyčením nadechla. „Něco se stalo. Míří přímo na nás.“

Pilot přikývl a na tváři mu byly vidět obavy. „Neměli by toho být schopní. Ale začali reagovat na naše pohyby, jako by měli mnohem přesnější informace, než by jejich senzory mohly zachytit.“

„Ať už aktivovali cokoli, není to tak dobré jako technika, kterou Neochvějný sleduje je.“ Desjaniová se zadívala na Gearyho. „Řekla bych, že je to tak generaci za naší nejlepší technologií.“

„Což znamená o generaci napřed před čímkoli, co se tady v okolí vyskytuje?“ zeptal se. „Zdá se, že jim někdo poskytl nejen peníze, ale i techniku.“

„Můžete s tím něco udělat?“ zeptala se inženýrka.

Desjaniová rozhořčeně zavrtěla hlavou. „Nevím. Nejsem technička. Kdybychom tady měli loďmistryni Tarrini, nejspíš by věděla, co přesně udělat s vaším vybavením, abychom ty lovce zmátli.“

„Mohli bychom spojit Tarrini s inženýrkou přes můj komunikátor,“ navrhl Geary.

Táňa zavrtěla hlavou. „Trvalo by jí příliš dlouho, než by na dálku prostudovala dostupnou techniku, zjistila, jak ji nastavit, a co upravit. Než by to stihla, budeme už u Neochvějného, nebo už nám nebude pomoci. Je to ale stará technika. Vy o ní nic nevíte, pane admirále?“

Zavrtěl hlavou. „Technika, se kterou jsem trénoval, byla nejmíň tři generace za tím, co má Aliance teď. Možná čtyři. A taky jsem nebyl technik. Mám jen obecnou představu o tom, jak to funguje.“

„A takové potíže nastávají vždy, když máte jen samé důstojníky a žádné lodníky nebo loďmistry,“ zabručela Desjaniová. „Spousta lidí, kteří by mohli dávat rozkazy, ale nikdo, kdo by věděl, jak je splnit. Jak dobrý jste?“ zeptala se pilota.

Pilot se na ni zašklebil. „Setsakra dobrý.“

„To si myslí každý pilot.“ Desjaniová se zadívala na inženýrku, která pilotovo tvrzení potvrdila přikývnutím. „Není špatný,“ řekla. „Má slušný cit pro lítání. Co ho znám, naboural jen jednou.“

„To nebyla bouračka,“ namítl pilot ostře. „To bylo prudké přistání zhoršené nevhodnými okolními podmínkami.“

„To ráda slyším,“ řekla Desjaniová. „Protože je jen na vás, abychom ty chlapy přežili. Co mám říct Neochvějnému, pane admirále?“

Věděl, co tím myslí. Dám aliančnímu bitevnímu křižníku svolení zahájit palbu na ty tři pronásledovatele, pokud to bude nezbytné? Nemělo by být těžké odpovědět na takovou otázku, až na to, jakým způsobem by pozemšťané reagovali a jaké následky by to mělo. Vyvolané pobouření by bylo mnohem větší než to, které místní cítili po likvidaci lodí Štítu Sol daleko od Země na hranicích soustavy.

„Prostě řekněte Neochvějnému, ať pro nás přiletí co nejrychleji,“ řekl nakonec Geary.

„Blíží se k nám podél planety a brzdí, aby s námi srovnal rychlost. Předpokládaná doba kontaktu, tři minuty.“

Letoun sebou prudce škubl a naklonil se doleva. „To jsi nečekal, co?“ zamumlal pilot vztekle, s očima upřenýma na displej vznášející se nad komunikátorem Desjaniové.

Nejbližší lovec proletěl těsně pod nimi a neuvědomil si, že mu chybělo jen pár set metrů, aby mohl svou kořist přesně zaměřit.

Ale úhybný manévr je zavedl směrem k vyššímu lovci a pilot musel prudce zamířit s letounem zase dolů. „Toho si všimnou!“ varovala ho inženýrka. „Manévruješ příliš ostře!“

„Já vím! Blíží se! Už se nemůžeme dál schovávat. Máme šanci jedině v případě, že budeme uhýbat, dokud se k nám nedostane ten bitevní křižník!“

„Ale mohli by…“

„Jinou možnost už nemám!“

Letoun začal poletovat vesmírem sem a tam a dařilo se mu pokaždé uhnout včas, když se lovci dostali příliš blízko, a zároveň do ničeho nevrazit. Gearymu se zatajil dech, když proletěli těsně kolem pomalého remorkéru letícího slepě vesmírem, a jen těsně se vyhnuli satelitu na fixní oběžné dráze. Navzdory úhybným manévrům se síť kolem nich stahovala a vzdálenosti k pronásledovatelům klesaly, jak se lovci pomalu sbíhali kolem zoufale kličkujícího letounu.

„Minuta do příletu Neochvějného,“ oznámila Desjaniová.

Okamžitě poté následovalo ostré zaječení. Inženýrka poplašný signál okamžitě umlčela a křikla na pilota: „Zaměřují nás! Snaží se zaměřit zbraně!“

„Zkus aktivní rušení!“

„Pokud to udělám, budou střílet na zdroj rušení! Nevydržíme ani pět sekund! Dělám, co můžu s pasivními prostředky!“

„Neochvějný,“ řekla Desjaniová klidným hlasem, který ostře kontrastoval s panikářským tónem inženýrky a pilota, „zaměřují nás. Vidím, že máte čtyřicet sekund do příletu. Odpojte systémy chránící před kolizemi a maximalizujte čelní štíty. Vaše relativní rychlost při kontaktu by měla být taková, že odhodí dva nejbližší pronásledovatele, aniž by došlo k ohrožení lodě.“

„Kapitánko?“ přišla okamžitě odpověď. „Můžeme je snadno sestřelit pekelnými kopími.“

„Palba není povolena,“ řekla Desjaniová.

„Paní kapitánko, jen ať v tom máme jasno, přikazujete nám, abychom narazili štíty do nejbližších pronásledovatelů vašeho letounu.“

„Správně. Udělejte to.“

„Splňte rozkazy své kapitánky,“ řekl Geary do její komunikační jednotky. Právě jsem odsouhlasil příkaz své vlajkové lodi, aby narazila do jiného letounu. „Jste si tím jistá?“ zamumlal k Desjaniové.

„Znám svou loď,“ trvala na svém. „A znám vesmírnou navigaci. Právě teď se ta banda pohybuje trochu rychleji než my a ve stejném směru, takže se nám můžou držet poblíž. Neochvějný zpomaluje, aby s námi srovnal rychlost, takže při kontaktu se štíty bude relativní rychlost jen asi deset metrů za sekundu nebo menší.“

„Asi deset metrů za sekundu? To je spousta hmoty pohybující se pořád dost vysokou rychlostí. Ten náraz bude nebezpečný.“

„Štíty Neochvějného to zvládnou.“

Byla to jedna z těch chvílí, kdy buď mohl věřit jejímu úsudku, nebo jí podkopnout nohy. Moc dobře věděl, že má Táňa mnohem větší bojové zkušenosti než on, a také více zkušeností s moderními loděmi. „Dobrá.“

„Teď rovně,“ přikázala Desjaniová pilotovi. „Naberte vektor a držte se ho. Nechci, aby má loď zasáhla i vás jen proto, že poletujete nalevo napravo.“

Pilot s ohromeným výrazem na tváři udělal, co mu řekla, a ustálil letoun na neměnném vektoru a rychlosti. Téměř okamžitě se tři pronásledovatelé, kteří si neuvědomovali, jak přesně je Neochvějný sleduje, vydali na záchytné kurzy, aby mohli zaměřit maskovaný letoun a zahájit palbu.

Nedaleko se objevila jasná hvězda, rychle narůstající, jak se vzdálenost mezi nimi zkracovala. Hlavní pohonné jednotky Neochvějného pracovaly na plný výkon, aby snížily jeho rychlost a srovnaly ji s letounem. Přes pekelnou záři pohonných jednotek byl její temný trup, tvarovaný jako žralok, úplně neviditelný.

Jeden z pronásledovatelů, který měl buď slabší nervy, nebo více rozumu než jeho společníci, přerušil pronásledování a začal zrychlovat pryč těsně před tím, než Neochvějný s nezměrnou grácií a obrovskou hmotou vklouzl vedle Gearyho letounu. Jeden z pronásledovatelů se letmo odrazil od štítů bitevního křižníku a jeho maskovací systémy při nárazy selhaly. Najednou bylo všem v okolí jasné, že mezi nimi neřízeně letí malý letoun. Ostatní lodě a letouny začaly zoufale uhýbat před troskami a nouzové komunikační kanály byly náhle plné varování a nadávek na nenadálý navigační hazard.

Třetí pronásledovatel neměl takové štěstí. Neochvějný ho zasáhl téměř čelně a ještě ho ožehl energií vyzařovanou z pohonných jednotek. Letoun se při nárazu rozpadl na kusy. Většina z nich byla tak malá, že se okolní lodě nemusely obtěžovat s uhýbáním.

Pilot s inženýrkou zírali na výhružný trup Neochvějného vznášející se vedle nich, jako by se báli, že jsou na řadě.

„Má loď otvírá hangár,“ řekla jim Desjaniová s úsměvem. „Vypněte maskovací systémy a nechte se navést dovnitř.“

Když Geary s Desjaniovou sešli z rampy letounu, rozeznělo se v hangáru šest zazvonění následovaných ohlášením: „Admirál, alianční flotila, na palubě.“ Pak se ozvala čtyři zazvonění oznamující příchod kapitána lodě. „Neochvějný, na palubě.“

„Při, ehm, náhodné kolizi nedošlo k žádné škodě,“ oznámil Desjaniové její zástupce, když jí zasalutoval. Navzdory tomu, že šlo o dobré zprávy, měl na tváři zachmuřený výraz.

„Dobrá práce,“ řekla mu Desjaniová a krátce se podívala na Gearyho s výrazem „já ti to říkala“ na tváři. „Ty kolize viděla spousta lidí. Autoritám sluneční soustavy Sol podáme standardní hlášení o kolizi s maskovanými letouny, které jsme neviděli včas. S ohledem na to, jak místní autority trvají na dodržování pravidel, se určitě budou držet toho řádu, který tvrdí, že maskované letouny se musí vyhýbat ostatním účastníkům vesmírného provozu a jsou automaticky viníky v případě jakékoli kolize. Už jsou všichni zpátky?“

„Ne, paní kapitánko. Chybí nám dva důstojníci. Poručice Castriesová a poručík Yuon. Neohlásili se včas na palubě raketoplánu, který vracel jejich skupinu. Lokální vláda je prozatím nedokázala objevit.“

„Proč jsem nebyla informována dřív?“ zavrčela Desjaniová tiše a vztekle.

„Čekal jsem na hlášení od místních, paní kapitánko,“ odpověděl její zástupce ztuhle. „Když jsem se vás pokusil upozornit, už jste byla na palubě tohoto letounu.“

„Proč jste čekal na hlášení od místních?“ zeptala se Desjaniová.

„Protože jsme si říkali, že možná chtěli být nějaký čas spolu. A místní si byli jistí, že je najdou rychle.“

„Castriesová a Yuon? Kdy se ti dva dali dohromady?“

„No oficiálně nikdy, paní kapitánko. Ale pořád se spolu hádají.“

„Ach, pro lásku všech mých předků! To není jasné znamení utajované romance! Chci ty dva poručíky okamžitě najít. Kdyby to byli civilisti, možná by si spolu mohli někde užívat,“ prohlásila Desjaniová. „Ale oba jsou důstojníci alianční flotily a v jejich případě by to byla dezerce. Tohle se mi nelíbí. Neodpovídá to tomu, co o Castriesové a Yuonovi vím. Předpokládám, že je místní ještě nenašli?“

„Ne, paní kapitánko. Ale jsou si pořád jistí, že je do hodiny najdou. Stará Země je tak pokrytá sledovacími systémy, že dokáží najít prakticky cokoli a kohokoli.“

„To už připomíná syndickou planetu,“ zavrčela Desjaniová.

„Jsou všichni senátoři zpátky?“ zeptal se Geary.

„Ano, pane admirále. A i oba vyslanci. Neměli jsme čas říct Tanečníkům, co to děláme, ale zůstali s námi, když jsme pro vás letěli. Udržují pozici přesně sto kilometrů od nás, bez ohledu na naše manévry, takže ti nám nechybí.“

Mezi čekajícími lidmi v hangáru byl i hlavní loďmistr Gioninni s lahví v ruce. Desjaniová na něj kývla prstem a zadívala se na lahev. „Whiskey z Vernonu? To je z lodní zásobárny?“

„Ano, paní kapitánko. Je to správně zapsané a zaregistrované,“ ujistil ji Gioninni a tvářil se při tom opatrně, jak se snažil odhadovat její náladu. „Však znáte tradici. Když někdo zachrání lodníky, loď zaplatí výkupné těm, kdo je vyzvedli. A co jsem já slyšel, lidi z tohohle ptáka si výkupné rozhodně zaslouží.“

„To ano,“ souhlasila Desjaniová. „Ale budou muset chvíli počkat, než jim sem budeme moct dodat nějaké pivo. Dlužíme výkupné i lady Vitali.“

„Pivo, paní kapitánko?“

„Ano, loďmistře. Dobré pivo. Ne ze skladu pro důstojníky. Vezměte něco z loďmistrovských zásob.“

„Když to říkáte, paní kapitánko. Budu muset, ehm, naúčtovat…“

„Jsem si jistá, že se na vás můžu spolehnout, loďmistře. Určitě se o papírování dovedete postarat,“ řekla Desjaniová. Zatímco Gioninni spěchal splnit její přání, zadívala se na Gearyho. „Odepíše dvakrát tolik piva, než ve skutečnosti do toho raketoplánu naloží.“

„Přemýšlel jsem, proč věříte Gioninnimu, že odolá takovému pokušení, a taky jak velký zisk si připíše. Hodláte ho za to zavřít?“

„Za to ne, ale využiju to jako páku, aby navalil další lahev whiskey, kterou určitě zabavil ze skladu, když si bral tu, co mi ukázal. Určitě po sobě nezanechal žádné stopy, takže je to jediný způsob, jak tu druhou lahev získat zpátky. Myslíte si, že naši chybějící poručíci narazili na stejné lidi, co šli po nás?“

„Doufám, že ne. Ale pokud se Castriesové a Yuonovi něco stalo, místní jsou naše nejlepší naděje na jejich objevení.“

„Taky si to myslím,“ řekla Desjaniová. „Proto jsem schválila Gioninniho výkupné a trochu ho vylepšila.“

O několik minut později sledovali raketoplán odlétat a mířit zpátky do atmosféry Staré Země, lehčí o dva pasažéry a těžší o několik lahví té nejlepší whiskey a piva, které mohla Aliance nabídnout.

„Tak a máme po dovolené,“ poznamenala Desjaniová. „Z nějakého důvodu se vůbec necítím odpočatě. Doufám, že nechcete odletět co nejdříve, pane admirále.“

„Ne, kapitánko,“ odpověděl Geary. „I kdybychom nečekali na zprávu od místních, nechci, aby to vypadalo, že prcháme pryč. Vypadali bychom provinile nebo vyděšeně. Budeme tady čekat alespoň pár hodin. Naši vyslanci aspoň budou mít čas vysvětlit Tanečníkům, že opouštíme Domov a míříme do svého vlastního domova.“

Zasalutovala mu. Byli zpátky na její lodi a spolu s tím se vrátila i veškerá formálnost. „Ano, pane. Předám to generálu Charbanovi, jakmile se dostanu na můstek.“

„Díky, kapitánko. Půjdu si odložit věci do kajuty a pak se k vám přidám na můstku.“ Opětoval jí zasalutování a pak odešel z hangáru. Kráčel důvěrně známými a uklidňujícími chodbami Neochvějného, míjel důstojníky, lodníky a mariňáky, které všechny znal od vidění a ve většině případů už i jménem. Technicky vzato byla Stará Země Domov celého lidstva. A technicky vzato byla Gearyho domovem planeta Glenlyon ve stejnojmenné sluneční soustavě. Ale ve skutečnosti byl nejblíže domovu v současné době, vzdálené sto let od jeho původního života, Neochvějný – to jediné, co mohl za domov považovat.

A čím dál tím víc za to byl vděčný.

U dveří do své kajuty našel čekající vyslankyni Aliance Viktorii Rionovou.

„Dostala jste zprávu ohledně hovoru s Tanečníky?“ zeptal se. Během minulého týdne i ona navštěvovala různá místa na Staré Zemi jako turistka/představitelka Aliance na návštěvě, ale Geary měl podezření, že při tom dělala mnohem více.

„Ano,“ odpověděla. „Stará se o to Charban. Musíme si promluvit o něčem jiném.“

„O našich chybějících poručících?“

„Mimo jiné.“

„Fajn. Já se vás chci taky na něco zeptat,“ a mávnutím ruky ji pozval do své kajuty. Necítil nijak urgentní potřebu vyrazit na můstek navzdory svým obavám o Castriesovou a Yuona. Kdyby se o nich dozvěděli něco nového, dostane o tom hlášení stejně rychle ve své kajutě jako na můstku. A Rionová by mohla mít nějaké důležité informace. „Posaďte se.“

Už se chovala jako doma a rozvalila se do jednoho z křesel kolem malého stolku uprostřed kajuty. „Slyšela jsem, že jste měl zajímavý návrat zpátky na loď.“

„Nudné to nebylo. A já slyšel, že jste měla na Staré Zemi pracovní dovolenou,“ poznamenal Geary a posadil se naproti ní.

„Proč to říkáte?“ zeptala se Rionová bezvýrazně, s náznakem nechápavosti.

„Seznámili jsme se s lady Vitali.“

„Lady Vitali z Essexu? Její večírky jsou vyhlášené.“

„Zaslouženě. Ale zajímalo by mě, odkud lady Vitali vytáhla jméno Anna Cresidová ve chvíli, kdy mě potřebovala přesvědčit, že jí můžu důvěřovat.“

Rionová se na něj zadívala. Oči měla na chvíli zastřené, jak si v duchu něco propočítávala, pak jen pokrčila rameny a udělala znuděné gesto jednou rukou. „Řekla jsem jí ho. Jeden z mých tajných příkazů na této misi, jeden z těch, o kterých vám nesmím říct, bylo navázat kontakty s některými vládami ve sluneční soustavě Sol. Naše zážitky s překvapivým útokem Štítu Sol důležitost toho úkolu ještě navýšily. Lady Vitali mi připadla jako jeden z kontaktů, který by nám mohl být potenciálně užitečný.“

„Vážně?“ prohlásil Geary a vztekle se na Rionovou zadíval. „Zdá se, že Táně a mě prokázala velmi cennou službu, ale nepřijde mi jako žena, která by se nechala jen tak někým využívat.“

„V tom máte naprostou pravdu,“ souhlasila Rionová a mezi řečí začala studovat své nehty. „Bezpochyby nás ona, respektive její vláda, využívá pro své vlastní účely. Oni pomohou nám, my pomůžeme jim.“

„Takže jste jí důvěřovala a předala jí, a kdo ví kolika dalším lidem na Staré Zemi, kódové jméno, které mělo být používáno pouze mezi námi.“

Rionová pozvedla obočí. „Důvěra s tím neměla nic společného. Základním faktorem je vždy sobecký zájem. Když se spoléháte na ten, málokdy se spletete. Viděl jste to sám na cestě zpátky sem na loď, ne? Když vaše kapitánka zlikvidovala ty lodě Štítu Sol, vláda lady Vitali jasně viděla, jak užiteční pro ně můžeme být. Tím pádem, pokud se přátelé lady Vitali dozví něco o těch letounech, které vás při cestě nahoru obtěžovaly, nebo vytáhnou něco z přeživších atentátníků, kteří se vás pokusili přepadnout na povrchu, dají nám vědět. Budou spoléhat, že nám naše vděčnost přikáže poskytnout jim nějakou laskavost i příště.“

Přeživší atentátníci? Chvilku přemýšlel, jestli je lady Vitali osobně natolik smrtící, že pomáhala útočníky zlikvidovat, nebo zda jen vyzbrojena tím svým přátelským úsměvem postrkuje ostatní lidi a události podle svých potřeb. „Laskavost, kterou teď potřebujeme nejnaléhavěji, jsou informace o poručici Castriesové a poručíku Yuonovi.“

„Já vím. Už jsem požádala všechny své kontakty, ať se pokusí cokoli zjistit. I kdyby to bylo něco, k čemu se jejich vlády oficiálně nepřiznají, řeknou mi to.“

Z nějakého důvodu, který Geary sám nechápal, věřil, že je sebevědomé prohlášení Rionové pravdivé. „Všechny vaše kontakty? Kolik kontaktů jste stačila navázat a s kolika vládami?“

Jen pohodila rukou. „Ech, deset… dvacet… tak nějak. Neměla jsem moc času na práci.“

Geary zavrtěl hlavou a nechal na sobě znát svůj úžas. „Pokaždé, když si myslím, že vás už mám přečtenou a že vím, čeho všeho jste schopná, zase mě něčím překvapíte.“

„Jsem žena, admirále.“

„Nemyslím si, že by to bylo jediné vysvětlení.“ Geary zaťukal do ovladače na stole mezi nimi a vyvolal obraz sluneční soustavy Sol, mapu planet a hromady menších objektů nesoucí názvy z dávné minulosti. Venuše. Mars. Jupiter. Luna. Callisto. Europa, jejíž zkáza stále strašila celé lidstvo. A samotná Stará Země. „Doufám, že nám pomohou najít naše ztracené poručíky, ale co kromě toho očekává Aliance od agentů pracujících v jedné malé oblasti jedné planety? V Alianci by žádná z těch vlád ze Staré Země prakticky nic neznamenala. Jsou příliš daleko a příliš slabí.“

Rionová se zatvářila podrážděně. „Naši nepřátelé už tady aktivně pracují. S trochou štěstí nemají prsty ve zmizení vašich důstojníků, ale i tak chci vědět, kdo přikázal těm lodím Štítu Sol, aby na nás zaútočily. Chci vědět, kdo zaplatil za vrahy a maskované letouny a kdo nás to celou dobu špehuje a pokouší se o spousty dalších triků, které naši různí hostitelé dokázali zarazit nebo odvrátit. Kromě toho, jste voják. Víte, jak důležitá jsou některá místa. A důležitost může být založena na faktorech, které nemají nic společného s fyzickou silou a mocí. Jakýkoli kousek Staré Země má v Alianci velkou páku. Neznám všechny způsoby, jak toho využít. Ale vím, že je dokážu použít tak, jak by to jiní nečekali. Kterýkoli jedinec, který se může chlubit podporou Staré Země, bez ohledu na to, jak malá část Staré Země to je, získává v Alianci prestiž už jen díky tomu. A klidně to může být dost na to, aby tím získal rozhodující výhodu.“

Geary vyskočil na nohy a vztekle se na ni zadíval. „Kterýkoli jedinec? Myslíte tím mne, že ano? Podpora Staré Země. Za jakým účelem? Jak si sakra můžete myslet, že můžete využívat mne?“

Klidně a chladně mu pohled opětovala. „Nemám v úmyslu vás nějak využívat. To poslední, co potřebujete, je někdo, kdo by se vám snažil radit správné politické tahy. Vaší nejsilnější stránkou je absolutní nedostatek politických ambicí a vaše neochota o politické taktice dokonce jen přemýšlet.“

„Dělám jen to, co každý dobrý důstojník!“

Pohrdavě se usmála. „Dokázala bych z hlavy vyjmenovat tucet vysoce postavených důstojníků flotily, kteří se na své pozice dostali jen za použití politických taktik a na vašem místě by teď politikařili na všechny strany. Například by si pěstovali vztahy s lidmi, jako jsou senátorka Costa, senátorka Suva a senátor Sakai.“

„Ale s vámi ne?“ chtěl vědět Geary.

„Já? Já bych byla potenciální slabina. Hodila bych se vám jen jako obětní beránek.“ Mávla na něj rukou. „Uklidněte se. Já jsem nikdy nechtěla, abyste popadl Alianci a ovládl ji, pamatujete? Aliance nepotřebuje někoho, kdo se považuje za spasitele.“ Rionová se postavila a ukázala prstem na Starou Zemi. „Byl jste tam. Všichni jsme tam byli. Na vlastní oči jsme viděli historii našich předků. Kolik tragédií přinesli jedinci, kteří si byli jistí, že je čeká zvláštní osud nebo že mají nějaké speciální právo na vládu?“

Zamyslel se nad tou otázkou a frustrovaně zatnul zuby. Prudce se od ní otočil a zadíval se na důvěrně známou hvězdnou mapu zobrazenou na jedné stěně. „Co mám sakra dělat? Já se za někoho takového nepovažuju, ale neskutečné množství lidí tomu věří. Senátor Sakai si myslí, že to, co jsem, by mohlo snadno zničit Alianci.“

„Má pravdu.“ Bezmocně rozhodila rukama a nechala je pozvednuté, jako by se vzdávala. „Já nevím, jak zachránit Alianci. Příliš mnoho různých sil se ji snaží rozervat. A těm silám pomáhá obrovské množství lidí, ať už z chamtivosti, zlomyslnosti, naděje, zoufalství nebo s dobrými úmysly. Nevím, jak potlačit napětí vystupňované stoletím války, válečnými dluhy, a jednoduchou a pochopitelnou, byť hrozně naivní, touhou mnoha lidí žít si dle svých přání, aniž by se museli klanět nějaké vzdálené autoritě. Zapomínají, že taková autorita vznikla proto, že její nepřítomnost vedla k něčemu mnohem horšímu. Senátorka Costa si je jistá, že odpověď svírá železná pěst. Senátorka Suva stále věří v to, že odpovědí jsou dobré úmysly a všichni zpívající společně v harmonii kolem táborového ohně. Senátor Sakai si už nějakou doby myslí, že žádná odpověď neexistuje. Ale vy…“

Zavrtěla hlavou a zadívala se na něj. „Vy jste dost moudrý, abyste si myslel, že odpověď neznáte, ale ne dost moudrý, abyste si myslel, že žádná neexistuje. Takže jste pravděpodobně mnohem moudřejší než ostatní. A stále jste ta nejsilnější figurka ve hře.“

„Figurka, kterou byste ale vy byla ochotná obětovat,“ řekl Geary.

„Pouze v případě, že by to bylo nezbytné. A pak by mi to možná bylo líto.“

Nemohl si pomoct a musel na její sardonickou odpověď reagovat úsměvem. „Dlouho byste toho nelitovala. Táňa by vás zabila.“

„Velmi pravděpodobně ano. Ale jsem si jistá, že by vaše kapitánka upřednostnila jinou záminku k mé vraždě, nejlépe takovou, která by nezahrnovala vaši smrt.“ Rionová se znovu posadila a začala si třít čelo jednou rukou. „Nepodařilo se mi přijít na něco velmi důležitého a vy jste ten jediný na lodi, s kým o tom mohu mluvit. Podařilo se mi potvrdit z jejich reakcí, že všichni tři senátoři věděli o konstrukci nových lodí, navzdory veřejnému vyhlášení o zastavení výroby díky konci války. To znamená, že s projektem souhlasily Suva i Costa, dvě ideologické protivnice. Co jen mohlo přesvědčit obě najednou, že utajená výstavba nové flotily je dobrý nápad?“

„Moc si spolu nerozumí,“ souhlasil Geary a zadíval se na mapu sluneční soustavy. „Ale když Tanečníci vrátili pozůstatky toho mrtvého průzkumníka, byly schopné najít aspoň něco společného.“

„To dlouho nevydrží,“ řekla Rionová. „Navíc, a to je důležitější, musely souhlasit s tou tajnou flotilou už před nějakou dobou. Dávno předtím, než je Tanečníci donutili zamyslet se nad sebou.“

„Myslím, že pro to hlasoval i senátor Sakai. Řekli vám, kdo má velet té nové tajné flotile?“

Rionová se na něj tázavě zadívala. „Ne. Vy to víte?“

„Sakai mi řekl, že to bude admirál Bloch.“

Téměř minutu mlčela a pak zavrtěla hlavou a tvářila se, jako by ji něco bolelo. „Proč? Proč by s něčím takovým velkorada souhlasila? Nedává to vůbec smysl. Bloch si složitě vytvořil pověst skvělého velitele flotily a já jsem si jistá, že ta pověst vůbec neodpovídá jeho schopnostem. Ale i kdyby si mysleli, že by se vám mohl Bloch postavit, museli vědět, že před svým zajetím Syndiky Bloch plánoval převrat. Kdyby ten útok na syndickou domovskou soustavou neskončil jako katastrofa vedoucí k vašemu vzestupu k velení, kdyby Bloch tu bitvu vyhrál a porazil Syndiky, obrátil by vítěznou flotilu proti své vlastní vládě. Velkorada potřebovala vítězství tak zoufale, že se to rozhodla riskovat.“

„A vy byste udělala, co by bylo ve vašich silách, abyste ho zabila. I když by to znamenalo vaši vlastní smrt.“

„Myslela jsem si, že můj manžel zahynul ve válce. Neměla jsem pro co jiného žít. Zbývala mi jen Aliance. A ano, nikdy jste se nezeptal, ale část senátorů věděla, co jsem měla v úmyslu. Byla jsem jejich pojistkou proti Blochovi.“ Znovu se odmlčela a dlouze přemýšlela. „Musí věřit, že tentokrát mají jiný způsob, jak se pojistit proti jeho zradě. Ale co by to mohlo být?“

Geary se posadil naproti ní a zadíval se jí do očí. „Zatímco jsme byli u Midwaye, doslechli jsme se něco o tom, jaké triky používají Syndikové, aby si zajistili poslušnost svých výše postavených lidí.“

„Ne,“ řekla Rionová a zavrtěla hlavou. „Costa by klidně souhlasila s použitím Blochovy rodiny jako rukojmí, ale Suva by něco takového nikdy nepodepsala. Ani Sakai. Muselo to být něco, co podporovala celá velkorada. A já nemám nejmenší tušení, co by to mohlo být.“

„Musíme to zjistit.“

„Udělám, co budu moct.“ Na chvíli, než se jí podařilo zamaskovat své pocity, jí bylo vidět v očích utrpení. „Je iracionální, aby proti vám velkorada takhle otevřeně vyrazila, přestože jste nikdy neudělal nic, co by bylo proti zájmům Aliance. Ale už nevěřím ve svou schopnost chápat motivaci velkorady. Vytvořil jste situaci, kterou nikdy nezažili a ani si nepředstavili, že jí budou muset čelit. Mír. Zoufale hledají odpovědi a mám podezření, že je žene spíš strach než nějaké úmysly. Nemám pochyb, že byste dokázal porazit Blocha v boji, i kdyby měl značnou přesilu, ale to by znamenalo občanskou válku. Pokud by k tomu došlo, mohlo by to způsobit Alianci tak velké škody, že už by to nespravilo nic.“

„Vždycky bychom mohli vytáhnout kobercovou pásku,“ nadhodil Geary v marné snaze oslabit jejich společné obavy humorem.

Vyvolalo to u ní jen náznak úsměvu. „I když Tanečníci považují kobercovou pásku za největší úspěch lidstva, nemyslím si, že by dokázala napravit trhliny v Alianci, které by otevřený boj vyvolal. Kdo myslíte, že stojí za útoky na nás v téhle soustavě?“

„Lady Vitali mi říkala, že peníze přišly mimo sluneční soustavu Sol.“

„Myslím, že má pravdu,“ řekla Rionová. „Ale odkud?“

„Lodě Štítu Sol nešly jen po naší lodi, ale i po aliančních senátorech na palubě,“ připomněl jí Geary. „Jelikož ti senátoři společně přestavují různé mocenské skupiny a zájmy, zaměřit všechny najednou by naznačovalo, že jde o práci někoho ze Syndikovaných světů.“

„Možné, ale nepravděpodobné. Syndikované světy jsou ještě dál než Aliance a ta to sem rozhodně nemá blízko.“ Upřeně se na něj zadívala a všechny stopy humoru zmizely. „Přiznám se, že mě opovážlivost dnešního útoku na vás překvapila, což ale neměla. V Alianci jsou mocní lidé ochotní obětovat své domnělé přátele a spojence ve jménu takzvaného vyššího principu. Zločinci a politici používají už dávno jistý trik, v rámci kterého mezi oběti dodáte i několik svých vlastních lidí, aby to vypadalo, že to byl útok i proti vám. Dělali jsme si legraci z toho, že bych vás mohla odstranit, ale já to neudělám, protože vás považuji za nejlepší naději, kterou Aliance má. Jiní vás ale vidí jako zdroj nebezpečí nebo jako překážku na cestě za jejich představou o řešení. Mrtvý Black Jack byl pro vládu úžasný mučedník a sloužil přesně tak, jak se od něj očekávalo. Nic si nenamlouvejte. Najde se hodně lidí, kteří by se raději vrátili k dobám, kdy mohli používat Black Jacka přesně podle svých představ a on nemohl nic namítat, protože byl bezpečně mrtvý. Opravdu nemůžete vědět, komu z takových lidí můžete v čemkoli věřit.“

Geary si povzdychl, na chvíli sklopil pohled a pak se jí zase zadíval do očí. „Pokud nemůžu věřit nikomu, proč bych měl věřit vám, Viktorie?“

„Neříkala jsem, že nemůžete věřit nikomu. Máte svou kapitánku. A co se mě týče, neříkám vám, abyste mi věřil, protože jsem pravzor vší ctnosti, na kterou dopadá světlo žijících hvězd s výjimečnou laskavostí. Moc dobře víte, že taková nejsem.“ Náznak úsměvu se vrátil. „Ne. Můžete mi věřit ze stejného důvodu, z jakého jsem já věřila lady Vitali. Vlastní zájmy. Chci zachránit Alianci a věřím, že to živý Black Jack může dokázat.“

To bylo až nepříjemně blízko tomu, co mu Táňa říkala u té pradávné zdi. Geary se už naučil, že je lepší pozorně naslouchat, pokud se ty dvě ženy na něčem shodly.

„A jak to mám dokázat?“

„Tak, že zůstanete naživu. Bez toho nebude nic jiného možné.“

Tři

Hodiny se vlekly, zatímco Neochvějný udržoval pozici na oběžné dráze kolem Staré Země a Táňa Desjaniová byla čím dál víc podrážděnější.

Její náladu nijak nezlepšily reakce dvou aliančních senátorů na palubě. Senátorka Costa se zamračila, když se o zmizelých důstojnících dozvěděla. „Opozdí to náš návrat do Aliance?“ Odpovědí na její otázku bylo ticho, které ji donutilo zrudnout v tvářích a s neúspěšným pokusem o zachování tváře vycouvat.

Senátorka Suva nebyla o moc lepší, jelikož její reakcí bylo: „Neobviníte ty dva z žádného zločinu, že ne?“

Naštěstí pro pověst aliančního senátu, která by v očích flotily stejně už horší být nemohla, senátor Sakai také zareagoval otázkou, ale v jeho případě u posádky lodě značně stoupl. Zeptal se totiž: „Jak mohu pomoct?“

Viktorie Rionová zůstávala smrtelně vážná, což bylo zneklidňující, jelikož to znamenalo, že má obavy. „Nic jsem se nedozvěděla,“ svěřila se Gearymu. „Nemyslím si, že by mé zdroje lhaly. Opravdu je nemohou najít. A kdyby vaši důstojníci utekli za trochou romantiky v ruinách Země, už dávno by je někdo objevil.“

Téměř deset hodin po zmizení dvou poručíků Geary předstíral ve své kajutě administrativní práci, z čehož ho vyrušilo naléhavé bzučení komunikátoru. Když přijal hovor, objevila se Desjaniová, tvářící se rozzuřeně. „Dostali jsme od místních zprávy o našich poručících.“

„Našli je?“

„Ne. Ale objevili důkaz, že poručice Castriesová a poručík Yuon byli uneseni a odvezeni ze Staré Země.“ Ťukla prstem do tlačítka. Obrazovka se rozdělila a ukázala Gearymu trpělivě čekajícího staršího muže. Seděl za velkolepým dřevěným stolem, jenž musel být několik set let starý. Za jeho levým ramenem byl vidět na zdi obraz jediné osamělé vulkanické hory se zasněženým vrcholkem. Vše na kanceláři, včetně muže za stolem, vyzařovalo věkovitost a dlouhou historii. „Shrňte prosím pro pana admirála to, co jste mi řekl,“ požádala muže Desjaniová.

Starý muž přikývl a pak se zadíval na Gearyho: „Po přehrabání se spoustou dat jsme objevili DNA vzorky odebrané v nákladním přístavu v oblasti, za kterou máme zodpovědnost. Ty vzorky odpovídají profilu vašich důstojníků.“

„DNA vzorky?“ zeptal se Geary.

„Z drobných částeček pokožky, které lidé kolem sebe neustále rozhazují.“ Muž udělal omluvné gesto. „Získali jsme jen velmi malý vzorek, takže jsme museli vyvinout značné úsilí při hledání a analýze, ale svými závěry jsme si jistí. Na základě dalších záznamů z řečeného přístaviště jsme si jistí, že byli vaši důstojníci propašováni ven z planety v modifikovaném typu nákladního kontejneru občas používaném zločinci.“

Geary si začal třít oba spánky dlaněmi a přemýšlel o zprávách. „Takže už nejsou na Zemi? Víte, na kterou loď ty kontejnery zamířily?“

„Víme.“ Než Geary stačil něco říct, muž ho zadržel gestem ruky. „Ale na té lodi už nejsou.“ Dotkl se ovládacího panelu před sebou, obrazovka se znovu rozdělila a ukázala hranatou nákladní loď na oběžné dráze kolem Země. „Tady vidíte, jak se k lodi připojil další letoun. Vidíte? Malý, maskovaný letoun, kterého si naše senzory všimly až ve chvíli kontaktu s lodí. Po krátké době se odpojil a my jsme ztratili jeho stopu.“ Starý muž znovu sklonil hlavu. „Lituji, ale nepodařilo se nám určit pozici a vektor toho letounu, i když máme několik stop, které se ho mohou týkat.“

„Maskovaný letoun?“ Geary si prostudoval informace na třetím displeji. „Táňo, to vypadá jako jeden z těch maskovaných letounů, které se snažily odchytit náš raketoplán.“

Přikývla. „Také si to myslím. Charakteristika odpovídá. Což znamená, že jsou z Marsu a nejspíš tam teď míří. Žádám o svolení…“

„Promiňte,“ přerušil je starý muž, hlasem jemným, ale plným autority, která stačila i na Desjaniovou. „Pokud je ten letoun z Marsu, což by mne nijak nepřekvapilo, nevrátí se tam, alespoň dokud bude mít na palubě vaše důstojníky. Vyhledají jiné místo, kde se budou moci skrýt. A kde v případě objevení neprozradí identity a příslušnost svých nadřízených.“

„Můžete odhadnout, kde by se tak mohli skrývat?“ zeptal se Geary.

Muž o tom chvíli přemýšlel, než odpověděl: „V pásu nebo za ním. V pásu asteroidů a kolem vnějších planet je spousta míst, kde se může letoun takové velikosti schovávat dle libosti, tím spíše, že je technicky vybaven ke skrývání před senzory.“

Desjaniová něco studovala na obrazovce vedle sebe a pak se znovu zadívala na postaršího pozemšťana. „Ty stopy, které jste zachytili. Jak moc jste si jimi jistí?“

„Že patří letounu, po kterém pátráme? Celkem jistí. Že označují přesné pozice? V to moc velkou důvěru nemám. Vidíte sama, jak velké jsou pravděpodobnostní kužely kolem zachycených míst.“

„To vidím,“ uznala Desjaniová. „Ale řídím lodě už dlouho. Dokážu se na něco takového podívat a vycítit, kam to míří. Letí k Jupiteru,“ prohlásila.

Starý muž zareagoval jen mírným pozvednutím obočí a pak se hluboce zamyslel. „To je pravděpodobný cíl pro někoho, kdo se chce schovat. Jupiter má šedesát sedm přirozených měsíců, planetární prstenec vytvořený mnohem menšími objekty a dvacet velkých lidských stanic plus velké množství menších umělých objektů. Na měsících Jupiteru je mnoho malých kolonií a letoun, který hledáme, dokáže přistát i na měsících s řídkou atmosférou. Divoká povrchová aktivita na Io by pomohla letoun skrýt, zatímco Ganymed je podobně jako Mars proslulý kontakty s organizovaným zločinem.“

„Oběžnou dráhu Země opustili před skoro dvaceti hodinami,“ zabručela Desjaniová. „Nejspíš budou na půli cesty k pásu asteroidů. Pane admirále, vytvářím záchytný vektor na základě jejich pravděpodobného kurzu a zaměřených stop. Pokud se dostaneme dost blízko, objevíme je. Žádám o povolení opustit oběžnou dráhu a zahájit stíhání.“

Geary se podíval na postaršího muže, na němž nebyly vidět stopy ani souhlasu, ani nesouhlasu. Chcete to nechat na nás, co? Ať se barbaři postarají o svou vlastní špinavou práci. „Jakou rychlost chcete použít?“ zeptal se Desjaniové.

„Maximum nula celá tři světla, než začneme brzdit na setkání.“

To připraví celé sluneční soustavě velkou podívanou: alianční bitevní křižník letící k Jupiteru rychlostí, v porovnání s níž budou všechny ostatní lodě v soustavě jako slimáci. A posádka marťanského maskovaného letounu se bude dívat, jak masivní válečná loď míří směrem k nim.

„Ano, kapitánko,“ řekl Geary. „Můžete zahájit stíhání zločineckého maskovaného letounu. Zkusíme udělat dojem na ty, co nám sebrali naše poručíky. Děkuju vám, pane,“ oslovil starého muže, „za vaši pomoc v této věci.“

„Já jsem nic neudělal,“ řekl muž naprosto vážně. „Řekněte to každému, kdo se bude ptát. Tento kontakt a přenos informací nebyl plně schválený mou vládou. Takový schvalovací proces trvá pár měsíců, proto jsem se rozhodl na vlastní zodpovědnost udělat simulaci předání informace, abych byl připraven, až dostanu svolení. Oficiálně jsem nic neudělal.“

„Chápu,“ řekl Geary. „Vaše simulace byla velmi efektivní. Děkuju vám, že jste mi poskytl příležitost ji zhodnotit.“

„Potěšení je na mé straně. Potřeby přátel nesmí být zanedbávány. Možná budeme mít někdy v budoucnosti potřeby, jejichž splnění budete mít to potěšení zvážit.“ Obraz starého muže věnoval Gearymu ještě jednu úklonu a pak zmizel.

Táňa Desjaniová neplýtvala časem. Ve chvíli, kdy Geary domluvil, naskočily manévrovací trysky Neochvějného a začaly křižníkem otáčet do správného směru, následovány kopnutím, jak naběhly hlavní pohonné jednotky a začaly loď hnát z roje vesmírného provozu kolem Země k vnějším hranicím soustavy.

Geary sledoval, jak se koule představující Domov celého lidstva zmenšuje, zatímco Neochvějný zrychloval na záchytný kurs s letounem mířícím k Jupiteru. Geary nikdy nečekal, že navštíví sluneční soustavu Sol, natož Jupiter. Zapřemýšlel, jestli se po záchraně svých poručíků ještě někdy vrátí.

Při největším přiblížení dělilo od sebe Zemi a Jupiter třicet pět světelných minut. Přibližně pouhých šest set šedesát milionů kilometrů. Ale taková chvíle nadcházela jen v případě, že byly obě planety na stejné straně slunce a v ideální pozici na oběžných drahách. I kdyby k sobě měly obě planety tak blízko ve chvíli, kdy Neochvějný vyrazil na lov, ani jedna by nezůstala na místě. Planety kroužící po svých oběžných drahách bylo nutné dohnat nebo jim nadběhnout. Plynný obr Jupiter se kolem slunce Sol pohyboval rychlostí přes třináct kilometrů za sekundu, dávno před tím, než se kdy první zvědavý lidský zrak upřel na oblohu. A nejspíš bude dál obíhat kolem Slunce i v době, kdy se lidská rasa dočká naplnění svého osudu.

Neochvějný mířil vesmírem po zakřivené trase, která byla dlouhá jeden a půl světelné hodiny. Loď měla část trasy zrychlovat a pak u konce prudce brzdit, aby svůj cíl nepřeletěla a zpomalila na průměrnou rychlost přibližně nula celá šestnáct světla.

„Bude nám trvat něco pod deset hodin, než se tam dostaneme,“ řekla Desjaniová Gearymu. „Což by bylo v pohodě, kdyby ten mizera, co ho lovíme, neměl desetihodinový náskok.“

„Nemůže letět tak rychle jako my,“ řekl Geary.

„To ne. I kdyby mohl používat stejné zrychlení, o čemž pochybuji, musel by omezit akceleraci a maximální rychlost, aby nenarušil své maskování natolik, že by ho zachytily i místní senzory. Ale jakmile se od toho mizery dostaneme na světelnou hodinu daleko, uvidíme ho bez ohledu na to, co bude dělat.“

Geary se usadil do svého křesla na můstku Neochvějného a pozoroval zakřivené trasy nakreslené na displeji. Dvě z nich byly vysvícené a označovaly cestu Neochvějného a předpokládanou trasu letounu, který lovili. Kolem dvou dlouhých křivek se proplétala šílená síť matných čar označujících pohyby mnoha dalších lodí, letounů a přírodních objektů v soustavě. Některé z čar se během jeho pozorování měnily a oddalovaly se od svítící dráhy Neochvějného – některé z lodí se snažily vyhnout šílencům ze vzdálených hvězd a jejich mocné válečné lodi. „Co budeme dělat, až je chytíme?“ zeptal se Geary Desjaniové.

Zmateně se na něj zadívala. „Řekneme jim, ať navalí naše důstojníky, nebo zemřou.“

„Co když odmítnou? Mají jako rukojmí Castriesovou a Yuona.“

Táňa nonšalantně mávla rukou. „A já mám četu mariňáků.“

„Nemyslíte, že tohle bude chtít trochu… delikátnější přístup, než to, co obvykle dělají mariňáci?“

„Mariňáci jsou cvičení v záchraně rukojmí,“ trvala na svém Desjaniová. „A osobně si myslím, že těžce ozbrojení mariňáci v bitevních zbrojích je přesně ten typ delikátnosti, který si situace vyžaduje.“

„Táňo,“ začal Geary opatrně, „lidé, kteří Castriesovou a Yuona unesli, nás uvidí přilétat. Nemůžeme je překvapit. Nemáme maskované letouny ani mariňácké maskované zbroje.“

Vztekle se zadívala na svůj displej. „Jaký postup by pan admirál upřednostnil?“

„U Jupitera je spousta lodí místních policistů. Policie, vesmírná garda a nějaké specializované vyšetřovací jednotky. Únos je pro ně rutina.“

Pořád se dívala před sebe, ale mračila se při tom. „To se máme spolehnout na ně? Bude jim trvat šest let, než vyřeší byrokratické procedury, aby s námi jen mohli mluvit.“

„Pokud to bude tak, budeme jednat,“ prohlásil Geary.

Konečně se na něj zadívala. „Slibujete?“

„Ano. Ale než začneme jednat na vlastní pěst, musím je požádat o asistenci.“

„Fajn. Zeptáme se, oni budou zdržovat, a my se o to postaráme sami.“

Geary si byl téměř jistý, že má Desjaniová pravdu.

Byli šest světelných minut od Jupitera, sotva hodinu cesty, když se na displeji na můstku objevil nový symbol.

„Máme ho!“ prohlásila Desjaniová a upravila kurz křižníku, aby mohla kořist přesně zachytit.

„Je sakra blízko u Jupitera,“ řekl Geary.

„Ano, ale už ho máme. Teď ho můžeme sledovat, ať už poletí kamkoli.“

Geary si prostudoval pozici lodí různých bezpečnostních agentur v okolí Jupitera a pak se rozhodl použít jednoduché všesměrové vysílání. „Tady admirál Geary z aliančního bitevního křižníku Neochvějný. Sledujeme maskovaný letoun řízený zločinci, kteří převáží naše dva důstojníky unesené na povrchu Země. Ke zprávě přikládám záznamy z našich senzorů. Žádám o pomoc při zachycení letounu a při záchraně našich důstojníků. Na čest našich předků,“ dodal formální zakončení, které mu v tomto případě připadalo nejen vhodné, ale i nutné. „Geary, konec.“

Netrpělivě čekal, zatímco minuty ubíhaly. Jeho vysílání letělo šest minut, než ho mohly zachytit lodě poblíž Jupiteru. A ačkoli se Neochvějný přibližoval rychlostí něco pod nula celá dva světla, pořád bude trvat dalších pět minut, než se k němu dostanou odpovědi. A jak dlouho se budou posádky lodí policie a vesmírné gardy dohadovat, než mu vůbec dokáží odpovědět?

Nakonec uviděl dřív pohyb těch lodí, než se k němu dostaly první odpovědi. Některé byly pozitivní, jako třeba od poručíka Cola z kutru Stín vesmírné gardy Sol poblíž měsíce Callistó. „Přesouváme se na záchyt zločineckého letounu. Únos je podle zákonů sluneční soustavy Sol zločin bez ohledu na původ oběti, takže to spadá do naší jurisdikce. Posíláme hlášení našim nadřízeným, ale nepotřebujeme od nich žádné další schvalování před zahájením akce.“

Jiní byli opatrnější, jako naddůstojník Bular z policejního pronásledovacího letounu dvanáct z Joviánského orbitálního habitatu Sparhawk. „Přesouváme se k identifikovanému letounu, ale vyžádali jsme si ověření od našeho velitelství. Před podniknutím jakékoli akce vůči identifikovanému letounu, které se podle vás účastní kriminální aktivity, potřebujeme jejich schválení.“

A některé byly jen variací na odpověď inspektora Toyise ze speciálního ganymédského úřadu pro vyšetřování: „Je nám líto, ale v současnosti nemůžeme vaší žádosti nijak vyhovět. Vaše žádost byla odeslána do naší hlavní kanceláře, kde bude důkladně zvážena. Upozorníme vás, až hlavní kancelář dosáhne rozhodnutí. Pokud se v tu dobu už nebudete nacházet ve sluneční soustavě Sol, náš úřad se vám nebude snažit rozhodnutí doručit, ale uchová ho v archivech po dobu deseti standardních solárních let. Při zjišťování stavu vaší žádosti použijte prosím Standardní formulář pro žádosti o asistenci, pomoc a rozhodnutí o asistenci číslo 15667, revize 25, sériové číslo 3476980-554-3651.“

Když tato zpráva skončila, Desjaniová zírala na svůj displej a bylo na ní vidět, že se nemůže rozhodnout, zda se má smát nebo vztekat.

„Pane admirále, až to skončíme s těmi únosci, nebude vám vadit, když zničíme hlavní kancelář speciálního ganymédského úřadu pro vyšetřování?“

„Jsem v pokušení, ale vadilo,“ řekl Geary. „Povolení ke zničení jejich kanceláře bude nejspíš vyžadovat nějaký speciální formulář. A nemůžeme si dovolit čekat na jejich rozhodnutí ohledně naší žádosti zlikvidovat je.“

„Skoro určitě na to formulář mají,“ souhlasila s ním Desjaniová, a pak označila na displeji tři lodě na oběžné dráze kolem dalšího měsíce Jupitera. „Viděl jste odpověď od nich?“ Stiskla tlačítko.

Před Gearym se objevil hubený muž s ostrými rysy. „Tady komandér Nkosi ze speciální divize pro dodržování karantény. Přijali jsme vaši žádost, ale nemůžeme vám pomoci. Naše rozkazy nám nedovolují opustit pozice potřebné k dozoru nad karanténou Europy. Žádné výjimky nejsou povoleny. Pokud se zločinecký letoun dostane na dosah některé z mých lodí, budeme jednat, pokud při tom budeme moci zůstat ve své přidělené oblasti.“

„Karanténa Europy?“ zeptal se Geary. „Chápu, proč ti nemají povolené opustit pozice.“

„Jasně,“ souhlasila Desjaniová. „Těm odpouštím, že nám nepomůžou. Dokážete si představit, jaké to musí být? Trávit týdny a měsíce na oběžné dráze kolem Europy? Dívat se dolů na stará města a stanice plné mrtvol?“

„Taková služba by se mi nelíbila.“ Zadíval se na obrázek Europy na svém displeji. „Je tak jasná, pokrytá ledem. Pamatuju si, jak nám ve škole pouštěli videa z Europy. Už tehdy mě praštilo do očí, jak ten měsíc září. Připadlo mi nemožné, aby zrovna takové místo napadl uměle vytvořený mor, který vyhubil všechny lidi na povrchu.“

„Změnil kurz,“ řekla Desjaniová a ukázala na svůj displej. Trasa maskovaného letounu se lehce posunula. „Jen mírná úprava. Ještě si neuvědomil, že ho sledujeme.“

Během další půlhodiny bylo jasné, že se na záchytný kurz přesouvá dostatek lodí z okolí Jupitera, z tolika úhlů, že maskovaný letoun neměl kam uhnout. Jedinou volnou cestu měl zpátky ke Slunci, ale z toho směru se odhodlaně blížil Neochvějný. A v tu chvíli si už museli zločinci na palubě všimnout, co se děje, a vyvodit z toho důsledky.

Na můstek dorazila Rionová, usedla do křesla pozorovatele umístěného v zadní části, a zadívala se na displej. „Nepletu se, když mi připadá, že teď už tomu letounu zbývá jen rozhodnout se, komu konkrétně se vzdají?“

„Nepletete,“ potvrdil jí Geary.

„Přišla jsem vám říct, že jsme obdrželi žádost o výkupné. Ale ta žádost zjevně zaostává za aktuálním děním.“

„Co chtěli za propuštění našich lidí?“

„Technické informace a výbavu,“ řekla Rionová upřeně pozorující displej, jakoby se dívala na nějaký film. „Vše se týkalo maskování. Chtějí naši nejlepší technologii. Kterou by pak prodali každému, kdo by výměnou nabídl dost.“

Neodpověděl. Ucítil, jak se mu sevřel žaludek, když si uvědomil, že s tím by nemohl nikdy souhlasit. Kdyby se jim nepodařilo letoun únosců dohnat, čekalo by ho velmi ošklivé rozhodování.

Táňa si musela uvědomit to samé. Nepodívala se na něj, jen tiše řekla: „Pochopili by, že s tím nemůžete souhlasit. Všichni bychom to pochopili.“

„Myslíte si, že bych si to i tak dokázal někdy odpustit?“ zeptal se.

„Ne. Ale jinou útěchu vám poskytnout nemůžu. Díky žijícím hvězdám…“ zarazila se, narovnala se a upřela oči na displej. „Co to dělá?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvojník.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.