Myke Cole v nakladatelství

FANTOM Print

Kontrolní bod

Hranice

Průlom

FANTOM Print

2014

Copyright © 2014 by Myke Cole

Cover © Michael Komarck

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-693-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-694-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PODĚKOVÁNÍ

V týmu není žádné „já“. Stejně tak není ani v Mykeově týmu, jehož členy nelze snad ani spočítat. Je v něm má rodina a přátelé, neúnavný a oddaný kolektiv u Ace, Headline a JABberwocky, a vyznavači mobilních jídelen, známých jako „Drinklings“. Také jsou v něm umělci – někteří přátelé, jiní neznámí – kteří mi denně dávají něco, za co mohu bojovat: John Scalzi, Chuck Wendig, Howard Tayler, Neil Gaiman, Molly Crabapple, Joe Hill a bezpočet dalších. Když přemítám, zda má člověk zemřít za svou zemi, tak vy jste tou zemí. China Mieville stejně tak: revoluční intelektuál, nejvíce inspirativní člověk, kterého jsem kdy potkal. Díky patří také policejnímu oddělení města New York, té tenké modré linii, jejímž jsem s hrdým členem. Děkuji také mužům a ženám z americké pobřežní stráže New York, nejoddanější skupině lidí, s jakou jsem měl tu čest pracovat. Váš každodenní boj s nástrahami by odradil i odvážnější lidi; vy se stoickým klidem přijímáte svou úlohu, kde je úspěch neviditelný a selhání se neodpouští; jste mým zářným vzorem. Děkuji taky Andrewovi a Megan Liptakovým, generálmajorovi Richardu Schneiderovi, podplukovníkovi Brettu Coxovi a jednotkám kadetů univerzity Norwich. Při pohledu na vaše semknuté řady vím, že budoucnost naší armády je v dobrých rukou.

Děkuji svým beta čtenářům, na které jsem nevzpomněl v předchozích dílech, a těmi jsou Mark Lawrence a Justin Landin, geniální a pracovití lidé, kteří si ukrojili ze svého času a pomohli příteli v nouzi. Děkuji také fandomu, účastníkům conů, bloggerům a příznivcům na sociálních sítích, kteří mě drží nad vodou svým humorem, přátelským pokáráním i neúnavným pedantstvím. Jsem vám oddán na míle daleko a navěky.

A jako vždy – díky Peteovi. Moje neustálé projevy vděku se ti asi už zajídají, ale budeš se s tím muset nějak poprat. Jednou už jsem tvým dlužníkem a život je příliš krátký a vrtkavý, než aby důležité věci zůstaly nevyřčeny. Díky.

1. KAPITOLA

VŠUDE DOBŘE, DOMA NEJLÍP

Mí předchůdci byli zaangažováni ve Stínovém kovenantu i v POZ Hranice, což otřáslo důvěrou veřejnosti v poctivou vládu, a dlužno říci, že právem. Teď však není čas ukazovat na někoho prstem. Bývalý prezident Walsh stane před soudem a já se, stejně jako vy všichni, těším, až vyjde najevo pravda. Dnes je den nových vyhlídek, kdy se vydáme novou cestou znovuzískávání důvěry lidí ve vládu, zvláště pokud jde o záležitosti arkána. Tímto se zavazuji, že dohlédnu na dodržování ustanovení McGauerovo-Lindenovy úmluvy, a to přísně, nekompromisně a průhledně.

Viceprezdient Howard Porter při svém uvedení do úřadu prezidenta

po obvinění prezidenta Walshe z velezrady

Rorýs si přetáhl kapuci u mikiny přes skloněnou hlavu. Ve finančním okrsku1 byl teď v poledne pořádný mumraj, stovky lidí s očima zapíchnutýma do chodníku si šly koupit cigarety nebo jídlo, případně si něco zařídit v těch několika drahocenných minutkách, které si utrhli, než se budou muset zase vrátit za psací stůl. Nejbohatší otroci světa.

Rorýs si v duchu povzdychl. Sice se v davu těchhle firemních námezdníků, tvořících většinu města, nikdy necítil dobře, ale hustý dav byl nejlepší, protože bylo snadné s ním splynout: stát se nenápadnou, nezajímavou položkou v moři dat.

Cítil, jak jeho magický proud brní. Na prsou ho pálila jizva po zničeném tetování jako upomínka na starší bitvy. Všechny je vyhrál, a přesto se teď cítil poražený. Jeho přítelkyně už zůstane navždy mrtvá, stejně jako jejich malé dítě, zatímco muž, který je zabil, si dál chodí po světě.

Jednou už měl Harlekýna přímo na ráně, díval se dávnému nepříteli do očí přes hlaveň pistole.

Znovu se mu vybavil ten okamžik; čas jako by se zastavil, před Rorýsem se znovu otevřelo několik voleb a na konci každé z nich byl docela jiný člověk. Nechal Harlekýna jít, sledoval ho, jak se vzdaluje, jak stále ještě dýchá, a doufal, že tohle rozhodnutí z něj udělá lepšího člověka. Jenže ani teď, po tak dlouhé době, si tím pořád nebyl jistý.

Proplétal se davem, lokty u těla, snažil se na sebe neupozorňovat, do nikoho nestrkat. Konečně se před ním objevila zastávka trajektu a třpytivá zátoka za ní.

Oscar Britton chtěl, aby Rorýs zůstal ve Zdroji, aby si zařídil nový život v gobliní vesnici. Rorýs však trval na tom, aby ho Britton poslal zpět. Jednotky nadpřirozených operací mu vzaly všechno – jeho život i lásku. Domov už si vzít nenechá.

Vyhledal zbytky rozprášeného Houstonského pouličního gangu, skupinku vzbouřenců, disponujících magií a považovaných za zločince jen proto, že se odmítali podřídit vládě. Ať byli nebo nebyli zločinci, dařilo se jim vzdorovat několik let, dokud JNO nevyměnily jejich zbožňovaného vůdce, Velkého Medvěda, za zrůdu. Tenhle podraz je zastihl naprosto nepřipravené, JNO jim tímhle zlomily vaz, rozmetaly je v prach.

Ti, kteří přežili, se v následujících měsících schovávali různě po domech svých sympatizantů a snažili se obnovit to, co ztratili, když se ukázalo, že Velký Medvěd je … někdo jiný. Po několik následujících měsíců se lekali vlastního stínu a horečně doufali, že JNO má na práci nějakou větší rybu.

Rorýs však každý den poctivě chodil sem k vodě, několik minut se díval na skelnou hladinu, vítr mu foukal kolem uší, šeptal mu do vlasů. Někdy si představoval, že je to jeho přítelkyně Shai, že k němu promlouvá z hrobu.

Samozřejmě že to nebyla žádná legrace. Rorýs se každou chvilku nenápadně ohlédl, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, a pak zamířil ke sloupům, obklopujícím v půlkruhu vchod do metra na stanici South Ferry.

U třetího sloupu uviděl plechovku. Raději ještě popošel o kousek blíž. Pivo. Britton se ukáže zítra. Žádná plechovka by znamenala, že se neukáže. Plechovka sodovky by znamenala, že byli odhaleni a bude lepší utéct.

Rorýs to bude muset sdělit ostatním. Britton slíbil, že přijde chvíle, kdy budou konečně moci vystoupit z ilegality, žít svobodně, bez zástěrek. Jenže pokaždé, když sem Britton zavítal, odpověděl stejně: měj trpělivost, čekej. Věci potřebujou čas.

Většina gangu k Brittonovi vzhlížela jako k bohu; čekali by třeba do soudného dne, kdyby je o to požádal. Rorýse však to čekání začínalo unavovat, a takových jako on postupně přibývalo. Navíc si nebyl jistý, zda se dá Brittonovi věřit. Kdyby Britton náhodou…

Z centra města se ozval křik. A zřejmě to bylo více lidí najednou. V davu se začaly zvedat hlavy a kolemjdoucí se začínali posouvat na sever, seskupovali se, chtěli vidět, co se děje.

Rorýs zaklel a nechal se unášet davem. Nerad by zůstal policii na ráně jako jediný, kdo okouní tady u zastávky trajektu. Kromě toho i on byl zvědavý. Zkusí dojít až k Bowling Green 2 , podívá se, co se děje, a pak raději zapadne do stanice. Pokračoval na sever a kolem něj se tyčily výškové budovy, šedobílé fasády místy zdobené kamenným zdivem, navozujícím dojem gotických katedrál a evropských paláců. Podíval se na oblek muže před sebou. Celý zářil, ušitý z látky prvotřídní kvality. Nepředstavitelný luxus, pro něj absolutně nedosažitelný. Ne proto, že by byl líný nebo hloupý. Byl totiž Napojený. Nebude se plazit před vládou a zabíjet na její rozkaz. Nikdy jsem nedostal šanci, Shai. Stejně jako ty. Je mi to líto .

Dav se i s Rorýsem valil kolem vchodu do metra, hnán zvědavostí dál po Broadwayi, dokud všichni nezatočili na Wall Street, nezpomalili a nezastavili.

Koridorem mezi budovami se rozlehl výkřik a následoval zvuk, jako když někdo mrskne přezrálým ovocem o dlažbu.

Dav se zastavil a začal se s křikem hrnout zase zpátky. Rorýs se jen tak tak udržel rovně, jak se proti němu drali a tlačili ho nazpět. Jednou škobrtnul, málem upadl, ale v té hrozné tlačenici naštěstí nebylo kam padat.

Jak snadné by teď bylo použít aeromancii, Spoutat magii a vznést se nad tu panikařící melu. Nemohl však riskovat. Kdyby se teď nechal odhalit, zahodil by vše, o co usiloval od chvíle, kdy utekl ze STZ. Přesto však do sebe natáhl magii a pro jistotu ji měl připravenou. Přispěchala k němu, vzedmula se v jeho útrobách, povzbuzována hysterickým davem. Cítil, jak mu buší srdce, a snažil se ho zklidnit. Jak by mu teď přišel vhod limbický tlumič! Jenže tenhle drahý lék měly k dispozici jen JNO. Vzdoroval těm jednotkám během svého dlouhého pobytu na STZ, ale jedno se od nich naučil: výcvik je víc než vůle. Panika ještě v krizi nikomu nepomohla. Soustředil se, zachoval chladnou hlavu, cítil, jak se jeho magická vlna zmírnila na tichý šum, přesto však zůstala přítomná a připravená.

Dav se rozestoupil, rozdělil se napravo a nalevo, proudil do bočních uliček. Ulice před Rorýsem se vyprázdnila.

Na jejím opačném konci se třpytila vzdušná opona, velká jako dveře katedrály, prohýbala se a vlnila jako fata morgana. Kolem ní stál jiný dav, zkoprnělý, nevěřícně zírající na černý třepotavý obdélník. Ten najednou zezelenal a opona jako by se roztáhla a kouřilo se z ní, jako by v samotném vzduchu prohnila nějaká díra.

Ten puch zavanul až k Rorýsovi, kterému se udělalo nevolno, a hnilobná opona se stále rozšiřovala a začaly z ní vylézat první bytosti a hrnuly se na ulici. Byli to malí, hnědí človíčkové, ne větší než přerostlé děti. Špičaté uši, dlouhé zahnuté nosy. Většina měla v rukou meče a oštěpy, ale několik z nich se ohánělo i pistolemi. Goblinů stále přibývalo a dav se rozprchl. Hnědé bytosti se valily v nekonečném proudu a některé jely na vlcích, velkých jako poníci. Jeden z nich se napřáhl a hodil oštěpem po jednom z prchajících chodců. Muž to schytal do ramene, padl na kolena, řval a na bílé košili se mu zvětšovala krvavá skvrna.

Goblini.

Rorýs věděl, že by měl utíkat, ale tělo ho odmítalo poslouchat, strnulé úžasem nad tím, co právě vidí. Jako by přirostl k zemi, ale to už se objevili první čarodějové s tradičními bílými křídovými kresbami na kůži, jimiž si goblini značili ty, kdo ovládají magii. Jeden z nich něco vyprskl ve svém jazyce a ukázal na lidi, prchající po schodech. Z jeho ruky vyrazila ohnivá koule, jedna žena v kostýmu vyletěla do vzduchu a její šedivá sukně se ještě za letu proměnila v popel.

Dav vřeštěl a hrnul se zpátky do budovy.

Brána pořád chrlila gobliny, až jich byla plná ulice a začali se valit i po schodech do Federal Hall3. Tu a tam zaplápolal prapor a objevily se tyče s napíchnutou obří ptačí lebkou s červenými a oranžovými pruhy. Jeden z goblinů vylezl nahoru na podstavec bronzové sochy George Washingtona a rozkročil se na něm. Byl o trochu větší než ostatní, na tváři měl bílé tečky a přes ramena přehozený dlouhý kožený pláštík pošitý lesklými bronzovými disky. Hrozivě se oháněl oštěpem a křičel na své druhy.

Gobliní dav se začal přesouvat vlevo a vpravo od brány a vyklidil prostředek ulice, kde na zkrvavené dlažbě ležela těla těch, kdo nestihli včas uskočit. Chodil mezi nimi jeden goblin a kde se něco zacukalo nebo vykřiklo, tam bodal oštěpem.

Nakonec jeden z vlčích jezdců pozvedl k ústům lesní roh a táhle, hluboce zatroubil. Zevnitř brány mu odpověděl vřískot. Ten hrozný zvuk opět popohnal dav, který teď uháněl ještě zběsileji. Když první doběhli k Rorýsovi, uskočil jim z cesty, ochromen hrůzou.

Nato vyšly z brány první z nových bytostí.

Tyčily se do výšky dvanácti stop, kůži měly jako tekutou čerň, v níž zářila pouze bílá štěrbina hrozivého úsměvu, plného dlouhých ostrých zubů. Tvarem těla se podobaly člověku, ale z hlavy jim vyčnívaly dlouhé rohy, z rukou dlouhatánské drápy. Probleskly ven z brány a pohybovaly se po ulici, jako když někdo nastříhá film, jednu vteřinu tam, další jinde. Objevily se mezi opozdilci, kteří ještě proudili podél budovy, a rozrážely je mávnutím obrovských pařátů. Goblini se stahovali dál od nich a třásli se chladem, vycházejícím z těch tvorů.

Gahe, horští bohové Apačů. Krutá, nelítostná monstra, která vás buď zmrazí dotekem, nebo zabijou máchnutím drápů, ostrých jako břitvy.

Rorýs vyvalil oči. Z brány vyšla žena a černé obludy se před ní uctivě rozestupovaly.

Měla na sobě černý kožený oblek jako pancíř, z jehož hrubě obšitých okrajů visely korálky. I ten byl zdobený bílým tečkováním jako kůže goblinů kolem ní. Ona sama měla pleť mléčně bílou, černé vlasy sestřižené do strohého mikáda, které podél její čelisti vybíhalo téměř do špiček. Oči měla velké, tmavé, strašidelně krásné. Rozhlížela se kolem sebe a spokojeně pozvedla koutek úst. Od její hlavy se něco zatetelilo směrem k jedné obrovské černé bytosti. Ta kývla, ještě několik takových impulzů proletělo sem a tam a pak se černé obludy s náhlým zlověstným klidem rozprostřely po ulici.

Žena znovu kývla na obludu, otočila se na záclonu za sebou a roztáhla ruce. Vzduch začal pulzovat a okraje brány jako by opět hnily, tentokrát rychleji, a měnily barvu ze zelené na fialovou a nakonec na černou, brána se rozšířila, až se ta zubatá díra ve vzduchu rozlezla za okraje budovy. Přicházela další a další černá hladká monstra, pohazovala rohatými hlavami, cenila zuby jako nože, rozprostírala se do uličky smrti, která kdysi bývala Wall Street. V tu chvíli nad Rorýsem zvítězila panika a on se – trénink netrénink – vznesl do vzduchu a řítil se oblohou zpátky do bezpečí.

Protože on tuhle ženu znal. Věděl, co umí. A co taky udělá.

Mohla se nahoru do čtyřicátého patra nechat vynést rukhem. Jeden z gobliních aeromantů by se určitě rád nabídl. Tohle však bylo jako návrat domů a Skylla toužila projít hlavním vchodem tak, jak to dělala za starých časů.

Vlastně to byl návrat domů. Když vešla dovnitř s jedním vysokým Gahem po boku a hloučkem goblinů za sebou, Naeem, vrátný, ji nejdříve nepoznával. Potom začal couvat za pultík, pusu dokořán, oči jako dva talíře.

Budova vypadala přesně tak, jak si ji pamatovala. Dřevěná podlaha z širokých prken a tepané svícny, které jako by svou vznešenou nádherou upozorňovaly, že tato budova není pro každého. Zde smějí pobývat jen ti největší z největších. Strop byl zdoben ručně malovanými rokokovými freskami, pompézními, se zlatými lístečky, takže působil skoro přezdobeně. Tohle byla naštěstí jedna z mála budov ve městě, kde byly stropy tak vysoké, že na ně nedosáhli ani Gahe se svými rohy.

„Zdravím, Naeeme,“ řekla Skylla, „mám dnes nějakou poštu?“

Naeem zamrkal a náhle ji poznal. „Vy jste…. Vy jste… mrtvá.“

Skylla se zasmála. „Nu, ano. Fámy o mém úmrtí byly trochu přehnané.“

Vzal do ruky telefon, vyťukal tři číslice, přiložil k uchu, ale pak jej zase odtáhl a zíral na něj.

„Myslím, že linky budou odpojené, starý příteli,“ řekla Skylla. Podívala se k nohám. Svým způsobem to opravdu kdysi byl starý přítel. To už ale dávno neplatí. Vše je zpřetrháno. Setřásla ze sebe ten pocit. Kostky byly vrženy. Na sentiment nebyl čas. „Jdu nahoru.“

Naeem se přikrčil za stolkem a pořád dokola vyťukával tři číslice. Zbytečně.

Zamířila k výtahům. Nejblíže k pultu vrátného byl jen jediný. Jezdil jen do jednoho patra: do střešní nástavby, kde měla Skylla svůj byt předtím, než magie vše změnila. Zmáčkla to jediné ocelové tlačítko.

Dveře se neotevřely.

Pomalu se otočila k vrátnému. Kolem jeho stolku se už nahrnuli goblini. Jeden položil svůj oštěp na blýskavou desku a snažil se vylézt po hladkém povrchu. Bez úspěchu. Skylle by to snad za jiných okolností připadalo komické, ale Naeem jen zíral na oštěp s děsem ve tváři. Goblin se konečně vytáhl na jednom lokti a vylezl na pultík. Vzal svou zbraň a namířil ji vrátnému na krk. Naeem vykřikl, zmizel za pultíkem a naříkal v rodné urdštině.

Teď nebyl čas na sentiment. Skylla je teď vůdkyně. Naeem jí sice sloužil věrně celá ta léta, kdy tady bydlela, doručoval jí balíčky, vyřizoval vzkazy, posílal za ni přáníčka k svátkům, které odporovaly jeho vlastní víře, svým způsobem se o ni staral a nezasloužil si ublížit.

Jenže ona si nezískala na svou stranu Obranářské kmeny goblinů tím, že jim slibovala slitování. Obranáři chtěli pomstu na lidech a taky ji dostanou. Věděla, že jeden lidský život nestojí za to, aby přišla o loajalitu poloviny své armády.

Musí obětovat několik jedinců pro dobro mnoha dalších. Dovolí to jen do chvíle, kdy bude zajištěno vítězství, a pak změní taktiku a nechá zavládnout dobro. Na chvíli si vzpomněla na Maův výrok: Lidé jsou moře a vzbouřenci jsou ryby. Dokud je moře k rybám vlídné, nikdy je nepochytáte. Nejdřív jim ublíží, a pak nad nimi vyhraje.

Gahe přistoupili k ní a lhostejně ji sledovali. Málem se roztřásla, ale ovládla se. Šla z nich šílená zima. Promlouvali k ní skrze myšlenky a přenášeli do její hlavy obrazy. Gahe takhle mohli mluvit s kýmkoli. Bylo to užitečné nadání, díky kterému se dalo komunikovat s gobliními kmeny, mohla jim předat povzbudivé myšlenky, které je přivedly na její stranu. Pomsta lidem za POZ Hranice, za tu nenáviděnou základnu ve Zdroji, která jim přinesla tolik utrpení. Skylla zničila její obvod a uvolnila tak cestu pro jejich ničivý nájezd. Teď tu pomstu dotáhnou do konce. Především jim slíbila, že s jejich pomocí může donutit lidi, aby se podřídili její vůli, postarat se, aby už nikdy nevkročili do jejich země.

Bytosti stále ještě proudily průlomem mezi dvěma světy, dychtivé po pomstě. Příliš dlouho zůstávali bezmocní vůči dokonalejší lidské technologii a magické moci. Teď můžou konečně ukázat lidem, kteří postavili na jejich půdě svou vojenskou základnu, kdo je na opačné straně oštěpu.

Toto byl jeden ze dvou průlomů v New Yorku, který vyhnisal ze dvou tenkých míst mezi světy. Gahe je cítili, ale mohli skrze ně projít jen tehdy, když jim to dovolil příznivý posun v tenké struktuře, dělící lidský svět od jejich.

Mohli však ta tenká místa ukázat Skylle, jejíž hnilobná magie se dokázala snadno nabalit na cokoli.

Jeden z Gahe promítl do její mysli další obraz. Další průlom se otvíral ve vodě u jižního cípu Manhattanského ostrova. To byla druhá polovina kleští, které se svíraly kolem křehkého hrdla města New York. Skylla kývla a Gahe změnil obraz na třetí průlom v Mescaleru. Ukázal jí obraz prašného průsmyku mezi rudými útesy, který se teď plnil gobliny, v jejichž čele pochodovali Gahe. V této pustině žila jen hrstka lidí. Byl to nejřidčeji osídlený kout už tak málo osídlené rezervace. Těch pár lidí utíkalo ke Gahe, usmívali se jako blázni, hlasitě je vítali, nadšeně jásali. Apačští Samotáři, kteří uctívali Gahe jako své „horské bohy“.

Gahe jí opět přenesl do hlavy obraz. Jeden průlom v Mescaleru nestačil. Posílal další obrazy šesti tenkých bodů, různě rozmístěných po rezervaci.

Gahe se o New York zajímali jen proto, že zde mohli spáchat násilí na lidech, kteří učinili z jejich dětí – jak smýšleli o Apačích – pouštní vězně. Apačové kdysi dávno vládli horám, kam jen oko dohlédlo. Bledé tváře vzaly Apačům všechno: rodiny, životy, půdu. A teď chtějí dělat totéž ve Zdroji.

Skylla se té ironii musela usmát: vždycky si myslela, že podivnost Zdroje ovlivní lidstvo, ale působilo to oboustranně. Pro Apače byla POZ Hranice další Fort Sill, nepřátelský tábor uprostřed země domorodců, a Gahe to viděli stejně.

Gahe chtěli být v Mescaleru. O to jim šlo. Ale tak snadno to nepůjde. Skylla jim nechá prohnít další tenká místa v Mescaleru, jen když jí za to nabídnou odměnu.

A tou odměnou byl New York.

Goblin se napřáhl oštěpem a píchl Naeema do krku. Naeemovy oči se přes goblinovo rameno upřely na Skyllu. Prosily.

Skylla, ač jí to nebylo milé, hlasitě zasyčela a goblin strnul a vzhlédl k ní. Udělala na něj ostré gesto a tvor couvl a nechal Naeema, který lapal po dechu, na pokoji. Po krku mu stekla malá krůpěj krve a udělala mu flek na límečku. Bytost přimhouřila oči a Skylla v nich viděla, že tvor se cítí zrazen. Upřela mu jeho právo na pomstu, porušila slib.

Věděla, že je to taktická chyba, že jestli chce vyhrát, nesmí být takhle měkká. Řekla si, že až se Napojení ujmou vlády nad světem, budou muset přesto žít po boku lidí, jako je Naeem. Nebylo nutné dělat si z nich zbytečně nepřátele. Je čas, aby odteď začala projevovat i soucit.

Viděla však hněv v goblinových očích a věděla, že se zlobí právem.

Naeem začal rychle štrachat pod pultíkem, dveře výtahu cinkly a otevřely se.

„Děkuji, Naeeme,“ řekla, otočila se a nastoupila.

„Počkejte tady,“ řekla goblinům. Sice prahli po pomstě, ale zároveň se báli její magie, a Skylla už několikrát dokázala, že se nezdráhá ji použít, pokud jí budou odporovat. Tím je udrží v poslušnosti a magie jí prokáže dvojí službu, chce-li upevnit svou pozici v čele této armády. Má-li být vůdkyně, musí z ní mít ostatní respekt.

Gahe přistoupil k ní, dveře se zavřely a výtah se rozjel vzhůru. Bylo to přesně, jak si to pamatovala, až na to, že nový majitel odstranil odkládací stoleček, který si tu ve výtahu nechávala, a také misku ve tvaru jablka, kterou jí dala její sestra jako dárek k promoci. Celá léta si v ní nechávala drobné a klíče.

Výtah jel tak rychle, že ji šimralo v žaludku, ačkoli to stejně tak mohl být vztek nebo uspokojení. Ulice New Yorku obsazovala její armáda a začínala splácet dluh, který měla vůči této vládě, této zemi – spravedlnost přišla sice pozdě, ale přece. Její byt byl jen kapka v moři, možná ta nejmenší malichernost, ale bude velice příjemné to napravit.

A ona to napraví. Invaze byla jen malou chuťovkou, kouskem čokoládového dortu, než se člověk vrhne do nového cvičení. Riskovala a vyhrála, nejen kvůli sobě, ale kvůli všem lidem, Napojeným i lidem bez magie. Až se situace uklidní, Napojení budou moci nakládat se svými schopnostmi dle libosti, lidé pochopí své místo v genetické hierarchii, nebudou se zuby nehty snažit udržet si moc, na kterou již dávno ztratili právo. Až se magie zbaví cejchu zločinu, nebudou muset bojovat jeden s druhým. Mnozí zemřeli, aby se ona dostala až sem, ale jejich počet je slabý odvar v porovnání s tím, kolik jich zachrání. Její nový řád bude spravedlivý. Mírumilovný. Svobodný.

Dveře nakonec opět cinkly a otevřely se.

Nepoznávala to tu. Nějaký muž stál v prostorné kuchyni, propojené s obývákem. Nově to tu vymaloval a všechny její oblíbené barvy nahradila fádní bílá. Byly zde nové spotřebiče a taky sporák s digestoří. Ať už ten muž byl kdokoli, rozhodně rád vařil. Byl štíhlý, šedovlasý, pohledný, elegantní, a bylo mu něco přes padesát. Měl na sobě pohodlné kalhoty a drahou košili. Určitě ho odněkud znala, ale podle obličeje, zkřiveného hrůzou, toho moc nepoznala. Když vešla dovnitř, zíral na ni s otevřenou pusou. Gahe se stáhl do rohu.

Skylla dobře znala všechny možné projevy strachu. Někdo ztuhnul a křičel, jako třeba Naeem. Někoho se ale zmocnil hněv. Tenhle byl jeden z nich. „Kdo kurva…“ řekl a zbrunátněl v obličeji.

„Tenhle byt patří mně,“ řekla, „a nevzpomínám si, že bych vám ho prodala. Takže ta správná otázka zní, kdo jste, kurva, vy.“

Bloudila očima po stěnách obývacího pokoje: malovaný rodinný portrét, pár drahých asijských tapiserií, několik vojenských vyznamenání. Její oči se na chvíli zastavily u jména, pak se podívala na logo jednotky.

Vzteky se jí začal vařit žaludek. Všechny myšlenky na svobodu a spravedlnost byly pryč, zůstala jen zvrácená touha po pomstě. „Tom Hicks. Chlouba Entertechu. Proč mě to nepřekvapuje?“

V mužově tváři se náhle ukázalo poznání. Zlostný strach vystřídal jiný druh strachu: chorobný a slabošský. Hicksovi se podlomila kolena a sesunul se na drahou žulovou kuchyňskou desku. Držel se na nohou jen čistě silou vůle. Gahe se obrátil k oknům, sahajícím až ke stropu, přejel jedním pařátem po skle a zanechal na něm špinavou jinovatku. Skylle kdysi patřilo celé patro, ale nejraději měla prosklenou jižní stěnu s výhledem na dlážděné prostranství, kde stála slavná bronzová socha býka. Gahe vyhlédl a díval se, jak dole její armáda obsazuje ulici.

„Podívejte,“ řekl Hicks, „řekli mi, že jste mrtvá. Netušil jsem, že… Já prostě odejdu. Můžete si ten byt vzít. Rád všechno zařídím, aby přešel zpátky do vašeho…“

„Ach, prosím vás,“ řekla Skylla. „Mě nezajímá tenhle byt. Jsem tu, abych vás osvobodila. Abych osvobodila všechny. Věci se teď změní a já budu potřebovat vaši pomoc.“

Tohle bude zapeklité. Musela by toho muže donutit, aby se řídil rozumem, aby pochopil své místo v novém pořádku. Její první konvertita. „Limbický tlumič tu sehraje důležitou roli. Budu potřebovat nějakou styčnou osobu pro jednání s Entertechem, někoho, komu bych mohla důvěřovat…“

Hicks se vrhl přes kuchyňskou desku, ťukl do obkládačky za sebou a rázem měl v ruce zbraň.

Gahe se bleskově přemístil, v jediném okamžiku jako by se teleportoval k Hicksovi a sevřel jeho paži. Muž vykřikl, roztřásl se, drkotal zuby. Vystřelil, ale kulka zmizela někde v trupu té bytosti, jako by ji to tělo pozřelo. Gahe sebou ani necuknul.

Skylla polkla šok, skousla ten příval adrenalinu. Jaké zklamání. Lidi se nikdy nepoučí. Jako by nestačilo, že se ji snažili zotročit; byli ještě k tomu tak opilí mocí, že by raději zemřeli, než aby se vzdali byť jen špetičky svého vlivu. Nakonec si od ní vezmou kostku cukru, ale nejprve budou potřebovat hodně ran bičem.

„Ve chvíli, kdy se u mě Projevila magie, jsem přísahala, že najdu způsob, jak tohle napravit,“ řekla, zatímco on se snažil vytrhnout monstru. Rty mu už modraly, na paži se tvořily ledové krystalky, od pusy mu šla pára v tom oblaku ledového vzduchu kolem Gaheho. „Upřeli jste mi to. Nejdřív jsem se zlobila, myslela jsem, že jste mě o něco okradli. Ale teď chápu, že jste mě jen připravovali na větší show. Tohle bude mnohem rychlejší. Jaká škoda, že vy to už neuvidíte.“

Teď už s ním cloumala zimnice a Skylla se k němu naklonila tak blízko, až ji mráz kousl do nosu. „Nejsem zrůda, víte? Někdo ale musí provést tu těžkou volbu. Někdo musí rozbít vejce, aby udělal omeletu. Sami od sebe se nikdy nezměníte.“

Ale on už ji neslyšel. Zhroutil se na podlahu a jeho zmrzlá paže, stále v Gaheho sevření, se ulomila. Spoutala svou magii do jeho hrudního koše a zkapalnila jeho srdce i plíce. Nač si brát servítky. Ona je přece v právu.

Obrátila se zpátky ke Gahemu, pak se ještě na chviličku ohlédla na místo, kterému kdysi říkávala „luxusní hnízdečko v oblacích“. Bodlo ji, když viděla, jak se do něj tenhle muž obtiskl, jeho nábytek, jeho obrazy. Vonělo to tu jeho pánským parfémem.

Šla k oknu a sledovala, jak dole na ulici proudí pluky goblinů, na špičkách oštěpů táhnou potrhané oblečení, kořist z vypleněných obchodů. Jeden z nich držel za nohu plastovou figurínu a vláčel ji za sebou.

Ano, změnilo se to tu.

Bylo však dobré být doma.

2. KAPITOLA

DRUHÁ ŠANCE

„Goblini“, jak je armáda nazývá, jsou velice rozmanitý druh, který se snadno přizpůsobuje prostředí. Kmen Třínohých obchoduje s Pona-tu-ree, vodním poddruhem goblinů. Obvykle směňují kožešiny nebo dobytčí rohy, získané při nájezdech, za ryby a vodní savce. Moře dalo novou podobu také Ponaturi; daří se jim stejně dobře ve vodě jako na souši. Jejich fyzická podoba je ještě variabilnější než u jejich suchozemských bratranců. Někteří vypadají spíš jako ryby nebo chobotnice než jako goblini. Jsou obaleni svijonožci a čepelatkami, ale drží se stejné víry jako všichni ostatní goblini a jsou stejně nevraživí ke všemu lidskému a vůči destruktivnímu vlivu, který měla naše přítomnost ve Zdroji.

Simon Truelove

„Můj život mezi Mattab on Sorrah“

Tisková konference se chýlila ke konci a podplukovník Jan Thorsson se potil pod makeupem. V horkém světle reflektorů měl pocit, že mu v lesklých botách z umělé kůže snad uhoří nohy. Nepohodlí jako by však k němu doléhalo z dálky, nemělo sílu ho ovlivnit. Tlumič pomáhal, ale za ten chladnokrevný odstup vděčil především bohatým zkušenostem. Jako speciální poradce Výboru pro Znovuprobuzení byl na televizní vystoupení zvyklý.

Tím, co udělal na POZ Hranice, zradil svého velitele, ale zachránil životy tisíců lidí, v očích vlády se stal vyvržencem a v očích veřejnosti hrdinou. To veřejné uznání vyhnalo prezidenta, kterého podvedl, z jeho úřadu, a přinutilo nového prezidenta, aby Thorssona povýšil a postavil před kamery. Thorsson věděl, že prezident Porter ho považoval za zrádce, ale nechat si hrdinu POZ Hranice jako mluvčího pomohlo dodat novému kabinetu vážnost.

Shromáždění reportéři kladli otázky a překřikovali se, slova ve stísněném prostoru splývala. Thorsson se na pódiu uklidnil a dbal na pravidla chování při veřejném vystoupení. Rovná záda. Nevrtět se. Žádné pauzy mezi slovy. Tvářit se vážně, ale ne zase tak, jako že má v zadku vražený kolík.

„Odpovím vám,“ řekl a ukázal na reportéra v první řadě, mladíka v kostičkované košili, která mu byla asi o dvě čísla menší, a v džínech schválně vykasaných, aby byly vidět kašmírové ponožky.

Thorssonovo gesto uklidnilo bouři otázek. Všichni reportéři se posadili jako jeden muž.

„Porterův kabinet nemá v plánu upustit od politiky Walshova kabinetu,“ řekl Thorsson. „Prezident Walsh porušil McGauerovo-Lindenovu úmluvu a jeho zneužití Zapovězeného magického umění neznamená, že nepotřebujeme systém, který ochrání americký lid před nebezpečím živelného používání magie. To, co se stalo na POZ Hranice, byla výjimka, potvrzující pravidlo.“

Thorsson sám byl výjimka. Když Walsh nechal POZ na holičkách a s ní tisíce Američanů, kteří málem zemřeli jen proto, aby on udržel své tajemství pod pokličkou, Thorsson se od něj trhnul a osvobodil politického vězně Oscara Brittona, národního nepřítele číslo jedna a jediného muže, v jehož moci bylo přivést všechny domů živé. Výjimky však musely pravidlo jen potvrzovat. Kdyby se výjimky staly pravidlem, stroj se porouchá. Všechno se rozsype.

Mávnutím ruky utišil poslední příval otázek. „Prosím… Prosím. Uklidněte se. Když dovolíte, řeknu to tak: zjistíte-li, že nějaký vedoucí představitel zpronevěřuje peníze, není to důvod pro legalizaci zpronevěry. Je to důvod k potrestání viníka a nalezení způsobu, jak lépe ochránit naše fondy. V tomto případě tomu není jinak. Už žádné další otázky.“

Jenže otázky se za ním sypaly, ještě když opouštěl pódium a míjel dva stožáry, z nichž na jednom byla americká vlajka a na druhé emblém Jednotek nadpřirozených operací. Na vlajce JNO zářilo oko v pyramidě, obklopené symboly čtyř elementů, představujících legální magická umění: pyromancii, hydromancii, aeromancii a terramancii. Červený kříž nad nimi symbolizoval fyziomancii. Na logu stálo: NAŠE NADÁNÍ PRO NÁŠ NÁROD.

Když už sahal na kliku, vyrušil ho mladý reportér: „Pane!“

Thorsson vzdychl. „Nechte mě dýchat, ano? Vyjádření jste dostali.“

Reportér mu nastrčil pod nos digitální diktafon. „Jaký máte vy osobně pocit z toho, že se kabinet vrátil ke stejnému zákonu?“

Thorsson odstrčil diktafon. „Dejte to pryč. Řekl jsem vám, že už na žádné otázky neodpovím.“ Vrhl nevraživý pohled přes reportérovo rameno, kde se další novinář chystal připojit k tomuto ad hoc výslechu, a muž si to okamžitě rozmyslel.

První reportér se však nenechal odradit. Vypnul diktafon a strčil ho do kapsy. „Dobře. A když to nebude na mikrofon? Řeknete mi to?“

„S mikrofonem i bez něj je to pořád stejné,“ řekl Thorsson. „Jsem vojenský vyšší důstojník. Moje práce není dělat politiku. Ani ji nějak interpretovat. Moje práce není ani mít vlastní názor. Já mám jen vykonávat vůli svých civilních nadřízených, kteří jsou rozhodně voleni vámi. Můj pocit z čehokoli je naprosto irelevantní.“

Reportér se naklonil blíž a ztišil hlas. „Ale… myslím… POZ Hranice, sakra. Potopil jste tím prezidenta. Zachránil jste všechny ty lidi, on musel padat z úřadu a vás povýšili. Jste, kurňa, Harlekýn. To musí být přece bomba pocit.“

Thorsson se naježil, když muž použil jeho volací znak, přezdívku, kterou mágové před zbytkem světa tajili.

Být „kurňa Harlekýn“ nebyl bomba pocit. Unavovalo ho to a taky izolovalo.

„Udělal jsem, co jsem považoval za správné, abych těm lidem zachránil život,“ řekl Harlekýn.

„A osvobodil Napojené.“

„Napojení už přece jsou svobodní. Oproti jiným lidem mají určitou zodpovědnost, ale tak už to chodí, když má někdo výjimečné schopnosti. POZ Hranice nebyla nikdy politickou záležitostí. Zachraňoval jsem životy. To je vše.“

Reportér uznale pokýval hlavou. „Dobře, tak to řeknu já, když vy nechcete. Jste prostě hrdina. Porter bude muset brzo začít zpívat jinou písničku.“

Harlekýn cítil, jak se mu do tváří nahrnula krev. Vzedmula se v něm magická vlna. Otevřel ústa k odpovědi, ale reportér začal couvat. „Pochopil jsem! Pochopil jsem! Nemusíte říkat nic. Jen jsem vám chtěl poděkovat za to, co jste dokázal.“

Reportér na něj kývl skoro spiklenecky a Harlekýn najednou pocítil únavu. Ať řekne, co řekne, reakce je vždycky stejná. Když nebude tím hrdinou, jakého lidé chtějí, prostě ho z něj udělají. Zavrtěl hlavou, prošel dveřmi a zavřel za sebou. Přivítala ho klimatizovaná místnost a on zavřel oči. Jakmile za ním cvakl zámek a bzukot hlasů konečně utichl, trochu se mu ulevilo.

Chvíli dýchal, snažil se zklidnit, zůstat myšlenkami v současnosti. Jeho mysl totiž poslední dobou až příliš ráda odbíhala do minulosti, a to byla cesta do pekla. Návrat ke starým rozhodnutím, která zachránila pár životů, ale taky jich pár vzala. Rozhodnutí, která již nebylo možné změnit.

Vzhlédl k televizní obrazovce, připevněné ke zdi. Asi budou znovu vysílat klíčové okamžiky tiskové konference. Doufal, že z toho vyjde lépe, než myslí.

Jenže na obrazovce se místo toho ukázal šot s nejnovější zprávou. Oscar Britton stál před davem posluchačů, pořádal si vlastní partyzánskou tiskovku na jakémsi opuštěném poli. Britton si nepochybně řekne jen to, co potřebuje, a pak se vrátí do Zdroje, než se někdo stihne přiblížit a zatknout ho. Po POZ Hranice se z Brittona stal ještě větší národní hrdina než z Harlekýna.

„Dobře!“ zvolal Britton. „Jestli chcete, abych promluvil, tak buďte laskavě zticha!“

Britton byl na útěku již dlouho, zhubl, vypadal drsněji. Stále si holil hlavu, která se teď leskla na slunci. Pořád vypadal, že by mohl lámat železo holýma rukama. Vedle něj stála Theresa Del Aqua, fyziomantka, která s ním utekla a vrátila se, aby pomohla lidem, které držel jako zajatce. Dlouhé, hnědé, neudržované vlasy jí nyní sahaly skoro do pasu a potřebovaly ostříhat. Na kráse jí to však nijak neubíralo.

Šum utichl a Britton se musel zaklonit, protože se mu před obličejem vyrojilo půl tuctu mikrofonů. „Dověděl jsem se, že prezident Porter se hlásí ke scestným principům McGauerovo-Lindenovy úmluvy. Nic nechápe, a jestli ho podporujete, nechápete to taky. Napojení lidé jsou pořád lidé. Jsme občané této země a máme stejná práva jako všichni ostatní.

Problém je ve vládě, která zneužívá tytéž praktiky, které sama zakazuje. Problém je v zákonech, podle kterých je pouhá existence určité skupiny lidí zkrátka ilegální. Ti, kteří se tak zoufale snaží udělat z Napojených druhořadé občany, jsou ti samí, kteří jsou ochotni nechat zemřít třicet tisíc lidí, jen aby udrželi tajemství.

Já už s tajemstvími končím. Zákonodárství se musí změnit, a to hned. Slyšíte mě, Portere? Mluvím o vás. Váš luxusní oblek a úřad, do kterého jste ani nebyl zvolen, vám nedává právo šlapat mi na krk. Jediný zločin, kterého jsem se kdy dopustil, byl, že se ve mně probudily schopnosti, o které jsem se nikoho neprosil.

Vláda používá lék zvaný limbický tlumič, který pomáhá Jednotkám nadpřirozených operací regulovat emocionální centrum v mozku, ovládající magii. Kdyby byl volně dostupný, nepotřebovali bychom žádnou zatracenou McGauerovo-Lindenovu úmluvu. Nikdo by se nemusel bát samovznícení. Nikdo by se nemusel stát Samotářem. Bylo by to nákladné, ale stejně draho vyjde i vynucování současných zákonů. A nemusí to stát tolik peněz. Cena je uměle udržována vysoko, aby Entertech a jeho dceřiné společnosti z toho léku profitovaly. Distribuce je držena přísně pod kontrolou, takže JNO má na magickou moc doslova monopol. Chcete se věnovat investigativní žurnalistice? Prosím, zajímejte se o tohle.“

Theresa ho jemně odstrčila a podívala se přímo do kamery. „Má pravdu. Já sice nejsem Zapovězená, ale taky jsem považovaná za zločince. A kvůli čemu? Dovolte mi, abych vám něco předvedla.“ Ukázala prstem a kamera se otočila na asi tak dvacetiletého mladíka, držícího mikrofonní tyč. Na bradě měl řídké strniště a na nose brýle jako popelníky.

Šla k němu a on pustil mikrofon, začal couvat, a ona zvedla ruce. „Pane,“ řekla. „To je v pořádku, nechci vám ublížit. Jen mě nechte něco udělat.“

Kameraman a jeden z reportérů začali na mladíka pokřikovat, aby neodporoval, a on je neochotně poslechl, zavřel oči a odvracel tvář, když mu položila ruce těsně před obličej. Za okamžik ruce odtáhla a sundala mu brýle. Mladík stál, mžikal a po tváři se mu rozléval úsměv.

„Co váš zrak?“ zeptala se.

Zamrkal a zčervenal. „Perfektní. Je naprosto perfektní.“

Odhodila jeho brýle přes rameno a otočila se zpátky do kamery. „Už je nebude potřebovat. Tímhle páchám svůj strašný zločin? Držitelé zbraní také mohou střílet po lidech, a přesto je smějí vlastnit. Jistě; mohu použít svou magii k tomu, abych lidem ublížila, ale neudělám to. Máme svobodnou vůli a s limbickým tlumičem nad ní získáme i kontrolu.“

Britton přehlušil sprchu otázek. „Snažně vás prosím, abyste se nenechali zaslepit strachem. Napojení lidé chtějí totéž co vy. Když je zadupete do země, nepomůžete si, nesnížíte tím riziko, že vám ublíží. Naopak: o to víc vás budou vnímat jako nepřítele. Nechte nás žít mezi sebou. Jako rovné s rovnými. Rozdávejte lék. Změňte zákon!!“

Harlekýn zíral. Tohle všechno byla pravda, ale neznamenalo to, že to pomůže. Od Brittonova prvního útěku byl Harlekýn před kamerami takřka nonstop. Takovéhle výkřiky mnoho lidí přesvědčí, ale stejně tak mnohé vystraší. V srdci přál Brittonovi úspěch. Děláš to po svém a já taky. Uvidíme, kdo z nás změní svět jako první.

Zavřel oči a dopřál si ještě minutu klidu.

Dveře na opačném konci místnosti se otevřely a zase zavřely. „Nazdárek, Jane.“

Harlekýn otevřel oči a uviděl známou tvář podplukovníka Ricka Allena, známého pod volacím znakem Ohnivec.

Cítil, jak se mu na tváři rozhostil úsměv. „To mě podrž, Ricku. Kde ty se tady bereš?“

Krátce Ohnivce obejmul a ustoupil, ale stále mu potřásal rukou a usmíval se. „Neviděl jsem tě celou věčnost!“

Viděl však Ohnivcův napjatý výraz. Pyromanta něco velmi trápilo, ale na teatrální projevy si nikdy nepotrpěl a Harlekýn věděl, že se vše dozví, až přijde čas.

Ohnivec se přinutil k širokému úsměvu. „Zato já tě vidím pořád, hollywoodská hvězdo! Obden jsi v televizi! Už se z toho tvýho šerednýho ksichtu pobliju.“

Harlekýna přešel úsměv. „Neříkej mi tak.“

„Ha.“ Ohnivcův nucený úsměv nezmizel. „Co? Šerednej ksicht ti vadí? Dělám si legraci. Jsi přece fešák. Kdybych nebyl šťastně ženatý, hned bych po tobě vyjel.“

„Hollywoodská hvězda mi vadí. Tak mi teď říkají všichni. Už je mi z toho nanic. Myslí si, že snad do té televize lezu rád.“

„To přece není žádná hanba. Jsi v tom dobrý a pomáháš. Metání blesků přece není jediné, co armádní Mágové dělají.“

„A čím pomáhám, Ricku? Řekni mi, čemu tímhle pomáhám.“

Ohnivec chvíli mlčel. „Promiň, Jane. S tím Hollywoodem to byla opravdu jen legrace.“

„Já vím,“ řekl Harlekýn. „Co se děje? Tohle není zdvořilostní návštěva.“

Ohnivec semknul ústa do tenké linky a zhluboka se nadechl.

„Jak se ti daří?“ zeptal se nakonec.

„Jsem v pohodě,“ řekl Harlekýn. „Promiň, že jsem tak vyjel. Jen už mě unavuje dělat reklamní ksicht revoluci, kterou ani nechci. Při záchraně POZ jsem jen udělal, co jsem musel, ale nepřeju si, aby se celý systém zhroutil. Magie musí zůstat pod kontrolou. Ať tu pochodeň nese Oscar Britton… ať už je kdekoli.“

Ohnivec mávl rukou. „S ním si teď nikdo špinit ruce nebude. Je moc populární. Jestli si myslíš, že jsi národní hrdina, tak ten chlap je…“

„Hollywoodská hvězda,“ dořekl za něj Harlekýn. „Ricku. Vypadáš, že každou chvíli vyletíš z kůže. Co je za problém?“

Ohnivec sáhl do kapsy a vytáhl chytrý telefon. „Potíže v New Yorku. Chtějí, aby ses tam vydal a vyřešil to.“

„Jaké potíže?“ snažil se Harlekýn skrýt vzrušení v hlase.

Ohnivec mu podal chytrý telefon. „Tohle natočil jeden policista dneska ráno na Wall Street.“ Projel několik fotografií a zastavil na videu, kde byl vidět obrázek dlážděné ulice, vedoucí kolem Federal Hall, kde ze širokých kamenných schodů vystupovaly obří sloupy jako děravý úsměv obra. Ulice byla nacpaná lidmi, většinou v oblecích a kravatách. Neměli žádné mapky ani fotoaparáty, takže se nejednalo o turisty. Tudíž to byli bankéři, analytici, informatici, kteří udržovali v chodu finanční systém země, a teď mířili na oběd nebo na cigaretu.

Harlekýn vzal Ohnivci telefon a dal palec nad tlačítko „play“.

„Když říkáš, že ‚chtějí‘, abych to vyřešil…“ spustil Harlekýn.

„Tak tím ‚oni‘ myslím vlastně ‚on‘,“ řekl Ohnivec. „Prezident Porter. Osobně si tě vyžádal.“

„To už musí být teda něco.“

„Taky že ano,“ ukázal Ohnivec na telefon.

Harlekýn stiskl PLAY. Obraz trochu zrnil, v digitálním objektivu se barvy slévaly, šeď asfaltu se prolínala s bělostným kamenem. Ale nebylo to tak rozmazané, aby Harlekýn nerozeznal mihotavou oponu a pluky monster, vycházejících z ní.

Harlekýn na sobě nedal nic znát a Ohnivec ho sledoval se založenými pažemi, až se video konečně zastavilo a obraz zamrzl na ženě s roztaženými pažemi, jak se usmívá na rozšiřující se bránu. Obklopovaly ji vysoké ebenové postavy, které měly místo úst bílé škvíry a také se usmívaly.

Harlekýnova ruka s telefonem klesla. „To je ona, že ano.“

Obrázek nebyl ostrý, tvář se nedala rozeznat, ale on ji i tak poznal.

Harlekýn marně hledal v Ohnivcově tváři náznak výčitky. Jeho úleva se smísila s pocitem viny. Za cokoli, co udělá tato žena, může on. Ne. Oscar Britton za to může. Kdyby bylo po tvém, ještě by hnila v té díře a POZ Hranice by ještě stála.

„Je to ona,“ řekl Ohnivec. „Pro jistotu jsme ten obrázek projeli identifikačním softwarem.“

„Bože,“ hlesl Harlekýn a nechtěl Ohnivci vrátit telefon, protože nemohl od obrázku odtrhnout oči.

Ohnivec kývl. „Nejsou tam jen Gahe. Jsou tam i goblini. Rukhové. Obři. Všechno, čemu jsme čelili na POZ Hranice.“

„Co ode mě chtějí?“

„Prezident to veřejně označil za národní bezpečnostní incident. Jmenoval tě velitelem zásahu. Budeš zpátky v New Yorku jako za starých časů,“ řekl Ohnivec, „až na to, že já tam nebudu a ty budeš velet obraně, místo abys dělal zprostředkovatele newyorské policii.“

Harlekýn konečně pustil telefon. „Takže, jinými slovy, to nebude jako za starých časů.“

„Oni vědí, o koho jde, Jane. Ty… ji znáš. I s Gahe už jsi bojoval. Chceš se vyhrabat z toho písečku, do kterého tě šoupli? Chceš jim ukázat, že jsi týmový hráč? Teď máš šanci.“

Harlekýn přemýšlel o štíhlé postavě mezi Gahe a jeho žaludek začal dělat kotrmelce. Ona byla s přehledem nejnebezpečnější Samotářka na světě, žena, která levou zadní odrovnala stovky lidí a nechala POZ Hranice odhalenou nepřátelům. Říkala si Skylla.

Kdysi ji znal pod jiným jménem.

1. INTERMEZZO

PSANEC

Je mi jich líto, opravdu ano. Želím lidí s infekčními chorobami. Je mi líto i lidí, kteří se kvůli duševní chorobě uchýlí k násilí. Nezavírám oči před tím, jak těžké je to pro jejich rodiny i pro ně samotné. Jestli si však jen na vteřinu pomyslíte, že jim dovolím ublížit někomu dalšímu, jste na omylu. Pacienty postižené epidemií nezavíráme do karantény z toho důvodu, že nás to baví. Chráníme tím širší veřejnost. Se Samotáři tomu není jinak. Se zdviženou pravicí jsem přísahal, že ochráním lid, který mě zvolil do úřadu. Bůh mi buď svědkem, že to udělám.

Senátor John McGauer

Projednávání McGauerovo-Lindenovy úmluvy na půdě Senátu

O ŠEST LET DŘÍVE

„Mám to pod kontrolou,“ řekl nadporučík Jan Thorsson.

Policejní seržant Ward se tvářil pochybovačně, ale mávl na kolegy z newyorského oddělení, krčící se za policejním vozem. „Zůstaňte ve střehu!“

Obrátil se zpět k Thorssonovi. Plameny ožehly Wardovi knír. Černé vousy páchly spáleninou. Thorsson si mohl jen představovat, jaké to musí být pro Warda.

„Víš to jistě?“ řekl Ward s úlevou. Nechtělo se mu tam a Thorsson pochyboval, že by tam byl něco platný.

Thorsson kývl. „Máte kryté ostatní východy?“

Ward kývl. „Vidíme ji…“

Thorsson kývl k budově ve tvaru L, kde byla uvězněná Samotářka. „Zastřelíte ji. Buď vyjde se mnou, nebo nevyjde vůbec.“

Ward se zatvářil zděšeně. „Harlekýne, má děti.“

Ward ho oslovil volacím znakem, který tvořil další bariéru mezi nenapojenými a JNO. Ten volací znak dostal tam, kde se mu líbilo nejvíce: při výcviku námořních pilotů v bojové aeromanty. Když odtamtud odcházel, dali mu tuhle přezdívku jako dárek na rozloučenou za to, že si z nich ve vzduchu často utahoval.

Rozzlobený Harlekýn píchl prstem směrem k budově, a od ní vedl pomyslnou čáru k řadě hasičských vozů a sanitek, stojících před ní. Záchranáři pořád ještě vybíhali ven s nosítky a vynášeli raněné. „Kolik dětí je v téhle budově?“

Vždycky se jednalo o nějakou mámu od dětí. Nebo někoho, kdo neví, co se s ním děje. Nebo to byly prý samy ještě děti. Nebo o nějakou vysoce společensky postavenou osobu. Vždycky měli důvod, proč utekli, proč se ani neobtěžovali udělat správnou věc, přiznat se a chovat se podle McGauerovo-Lindenovy úmluvy. Harlekýn věděl, že tenhle obytný komplex v Bronxu spadal do Wardova rajónu po celou jeho kariéru. Znal tu Samotářku, stejně jako znal všechny ostatní v tomhle bloku. To z Warda dělalo po čertech dobrého policistu. Ale taky byl díky tomu liknavý.

Harlekýn si vzpomněl na slova svého instruktora bouřkového útoku v Quanticu. Jsme ovčáčtí psi, nadporučíku. Jde o to, že náš pach je stejný jako pach vlků, před nimiž hlídáme stádo. Ovce nepoznají rozdíl.

Protivilo se mu uvažovat o lidech jako o ovcích, ale moc dobře chápal, proč se to balilo do takových slov.

Bylo mnohem snazší zabít vlka než lidskou bytost.

Když se u Harlekýna projevila magie, lekl se. Věděl, že s jeho dosavadním životem je amen, věděl, že přijde o všechno: že už nebude dělat Wardovi společnost, už si v klídku nepopovídá s majitelem vinotéky na rohu, že nebude v létě o nedělích trénovat zdejší basketbalový tým, že se může rozloučit s večírky.

Všechno to však skousl. Protože musel. Přirovnání, které používal jeho instruktor, zkrátka fungovalo, jakkoli se zdálo bezcitné. Napojený člověk se musel rozhodnout, zda se chce přidat k ovčáckým psům a chránit stádo, nebo k vlkům, kteří stádo rozsápou. On se rozhodl a neměl žádné slitování s těmi, kteří si zvolili jinak. Ward však přes všechen svůj policejní výcvik nedokázal být dostatečně tvrdý.

Harlekýn zaťal pěst, nechal ji obalit magií a cítil, jak se mezi napjatými klouby připravuje blesk.

Tak vždy vlkům.4

Obešel hořící budovu ze strany. V přízemí pukla okenní tabulka a vyvalil se horký vzduch. Povolal vítr, aby oheň zahnal, a jeho hněv s každým krokem rostl. Ward říkal, že v tomhle obytném komplexu je patnáct set bytů. Město to stálo miliony. Lidé bez naděje nazývali tohle místo domovem už víc než padesát let.

A teď je v tahu, protože jedné ustrašené staré dámě je zatěžko vzít telefon a zavolat. Poprosit o pomoc. Řídit se jasnými pravidly.

Harlekýn doufal, že bude odporovat. Dej mi důvod.

Krčila se za popelnicemi vkleče na všech čtyřech. Z jejích domácích šatů se kouřilo, lepily se k  obtloustlému trupu, tu a tam byl ještě viditelný růžový květinový vzor. Z jejích vlasů se kouřilo. Plazila se po loktech a kolenou a tlustá stehna se jí třásla. V očích se jí odráželo jasné světlo ohně, jako by zářily zevnitř. Navzdory ohořelým šatům nevypadala, že by ji něco bolelo, což značilo, že si kolem sebe umí upravit teplotu tak, jak potřebuje. Ovládá tedy magii víc, než Harlekýn myslel.

To ji činilo ještě více zodpovědnou. Ward řekl, že už před pár měsíci se svěřila sousedům a bála se, jestli není posedlá ďáblem. Jak dlouho vlastně věděla, že je Napojená? Její prohřešek byl každou hodinu vážnější.

Ward tvrdil, že si není jistá svou angličtinou. Harlekýn vykřikl chatrnou španělštinou, kterou tu stihl během služby pochytit: „Pare! JNO!“

Lezla k němu a vrčela.

„Quieto! No se mueva!“

Zařvala a vychrlila plameny a žár se z ní valil jako dech mýtického draka. Živelně, nedisciplinovaně.

Harlekýn se ani neobtěžoval ji Blokovat. Seslal na ni vítr, který jí vmetl plameny zpět do tváře. Zašklebila se, žuchla na zadek, rozhodila paže v té nečekané změně a její démonický řev se změnil v překvapený výkřik.

„Tak dost,“ vykašlal se Harlekýn na španělštinu. „Přestaňte dělat kraviny. Teď vás seberu.“

To znamenalo, že až ji policie vyslechne, odveze ji Blokovaný konvoj do Quantica. Nejbohatší město v zemi už dávno lobovalo za své vlastní Blokované nápravné zařízení a Harlekýna potěšilo, že JNO tuhle scestnou myšlenku zašlapalo do země dřív, než stihla vyklíčit. Magie byla federální záležitostí. Tohle byl sice Bronx, ale takoví Samotáři ohrožovali bezpečnost celého národa.

Zmátořila se natolik, že vstala. I kdyby nebyla obézní, byla by to pořád obrovská žena, a Harlekýn musel uznat, že ve stoje vypadala skutečně jako obrovitý démon, obklopený plameny. Ale s ním to nic nedělalo. Přes všechnu moc jí chyběla disciplína.

Došel k ní pěti dlouhými kroky a odvál další výbuch plamenů. Tentokrát už ho to málem sežehlo a jeho uniforma se z toho žáru kroutila a scvrkávala. Přivolal svůj magický proud a Spoutal ho kolem ní.

Plameny zhasly a její magie se dala na ústup. Zavřeštěla a zakryla se, jako by byla nahá. Pak zařvala a ohnala se po něm.

Byla stará, ale velká, a Harlekýn neměl na tohle náladu. Uhnul před jejím neohrabaným pokusem o útok a tvrdě ji udeřil do břicha. Když se zlomila v pase, popadl ji za zápěstí, zkroutil jí ruku a stoupl si za ni. Znehybnil její loket a kroutil paží, až vykřikla.

„Přestaňte klást odpor!“ zařval. „Teď půjdeme zpátky na parkoviště, hezky pomalu a v klidu. Nejdřív pravá noha. Jestli budete dál odporovat, trhnu touhle paží a přísahám, že to bude bolet. Když budete spolupracovat, odvedu vás zpátky ke kamarádovi, seržantu Wardovi. A teď pohyb. Hned!“

Vzlykala, ale šla, a on jí tlačil předloktí do tukových polštářů mezi lopatkami. Páchla sírou, zaschlým potem, nepraným oblečením. Cítil, jak její proud pulzuje proti jeho, hledá, kudy prorazit. Musel uznat, že je silná, ale ani zdaleka ne tak silná, aby zdolala jeho Blokaci.

Zahnuli za roh budovy a Harlekýn se pořádně naklonil, aby viděl přes zavalité tělo téhle Samotářky. Ward pomaličku obcházel otevřená dvířka svého policejního vozu a pistolí mířil do země. „Je v pořádku?“ zvolal.

Jo, já jsem taky v pořádku, dík za optání, pomyslel si Harlekýn. „Je v pořádku! Jen je…“

Obrovitá žena se mu najednou prudce vysmekla, volnou paži vymrštila tak vysoko, že si musela natáhnout šlachy. Vrazila do Harlekýnových prsou zrezivělý otvírák a trhla jím dolů. Protrhla mu uniformu a jeho hruď zaplavila vlna agonie.

Zařval, trhl za její paži, otočil se a chtěl ji vzít s sebou a strhnout ji k zemi. Zavalité tělo se však převážilo jinam, než chtěl, žena přepadla vpřed, vyklouzla mu z rukou a hlavou narazila do jednoho z kovových sloupků, k nimž byly připevněny řetězy, oddělující parkoviště od obytného komplexu. Z úst jí vytryskla krev přímo Harlekýnovi do obličeje. Oči se jí zvrátily v důlcích. Zhroutila se a zalehla mu nohu; cítil, jak její magický proud ochabuje. Cítil její puls, sledoval její hrudník. Ošklivě si poranila hlavu, ale byla naživu.

Shlédl ke své košili: na prsou se barvila krví, která se smísila s tou její. „Ježíši,“ řekl, když mu ji Ward pomohl sundat. Jakmile ho Ward pustil, vypálil si ránu vlastním bleskem. Kauterizovat ránu elektřinou byla spíš taková babská rada, která prý zažene nemoci, ale dělali to všichni aeromanti.

Sklepal z košile kousek ženina ulomeného zubu. „Pane bože, nadporučíku, takovou šlupku do hlavy jste jí dávat nemusel!“

„Neudělal jsem to schválně,“ zahuhlal Harlekýn. „Váží snad tři sta liber a snažila se mi vyrvat srdce nějakou vývrtkou, nebo co to bylo, do hajzlu…“ Začal se rozhlížet a hledat vývrtku. Zapadla někam do trávy. V tom tanci stínů, které vrhal požár, se nedalo nic najít.

„Takže jsme dohodnutí,“ řekl Ward. „Odvedeme ji k nám.“

„Jdu s vámi. Musím ji Blokovat.“ Harlekýn se sehnul, aby pomohl Wardovi zdvihnout ženu.

„Ta se jen tak neprobere, nadporučíku,“ řekl Ward. „Pomozte mi ji poponést těch pár stop k sanitce a já se postarám, aby jí dali tolik sedativ, že nepřijde k sobě.“

Harlekýn zavrtěl hlavou. „Jestli se probere, tak si všechno odskáču já. Jdu s vámi.“

„V kanceláři styčného důstojníka máte přece Blokátora. Odvedeme ji rovnou tam,“ namítal Ward.

Tenhle zásah byl pod taktovkou newyorské policie, a jakmile se přiblížili ke skupině ambulantních vozů, Ward ohlásil výsledky vysílačkou. Sanitky se mačkaly na parkovišti mezi hasičskými vozy a jejich majáčky spolu se světly policejních aut nutily Harlekýna mhouřit oči. Za očima ucítil počínající bolest hlavy. V prsou ho pálilo od pomalu pracující elektřiny a pach vlastního spáleného masa ho ještě více rozčiloval.

Velká žena mezi nimi bezvládně visela, zplihlé vlasy přes obličej, z ohořelých šatů se kouřilo. Ústa měla otevřená a z jednoho koutku odkapávala krev. Záchranáři nevěděli, kam dřív skočit, a Ward musel křičet, aby si ho dva z nich všimli. Rychle k nim vezli lehátko, ale při pohledu na Harlekýna se náhle zastavili. Na chvíli uviděl sám sebe jejich očima: špinavého, zakrváceného, s uniformou zaprášenou a flekatou od krve. V ráně na hrudi stále ještě probíjel maličký blesk, jako by je snad chtěl upozornit, s kým mají tu čest.

Zírali a nechtěli se pohnout z místa.

„Honem!“ řekl Ward, zaklel a přivlekl ženu blíž k nim. „Potřebuje pomoc.“

Začínali se sjíždět novináři. Harlekýn viděl přes záchranářovo rameno, jak si připravují stativy a mikrofony na tyčích, rozsvěcejí světla. Věděl, že vypadá příšerně. Samotářka sice nevypadala o moc lépe, ale z nich dvou – Napojených – byl při vědomí jen Harlekýn, takže se sesypou na něj.

Díval se na záchranáře, pak na řadu hasičů, kteří přestali pracovat a civěli na něj.

Jejich strach a odpor cítil stejně jasně, jako by to byl magický proud.

Ovce, které se dívají na ovčáckého psa, ale cítí vlka. Novináři to uvidí stejně.

Možná měl jeho instruktor pravdu.

Přepral svůj strach a otočil se zpět k Wardovi. „Dejte jí sedativa. A umístěte ji na Blokovanou stanici.“

Ward k němu překvapeně vzhlédl a vděčně přikývl.

Odrazil se a vzlétl směrem na sever. Strategie JNO byla zbytečně nevystavovat magii na veřejnosti vyjma případů krajní nouze. Lidé se magie báli, jelikož jim příliš připomínala, že se kolem nich nachází moc, která je nad rámec jejich kontroly. Harlekýnovi to teď bylo jedno. Musel pryč od té hořící budovy, od vyčítavých pohledů lidí, kteří se snaží obnovit ve vzniklém chaosu nějaký řád. Možná jim za pár hodin dojde, že to byl on, kdo šel za ten roh, kdo riskoval, aby tu Samotářku zneškodnil. Možná si vzpomenou a budou vděčni, že existují lidé jako on, kteří jsou ochotni něco takového udělat.

Ale pravděpodobně ne.

Nechal se ovívat větrem, který chladil jeho kůži a zbavoval ho pachu kouře a krve. Posadil se v parku Fort Tryon, kde bylo v tuto pozdní hodinu ticho a tma. Park byl na vyvýšeném místě s krásným výhledem na město. Tady získal potřebný odstup a mohl trochu vychladnout. Dovolil Wardovi odvézt tu ženu. Vystavil na odiv svou magii. Vzlétl, aniž by ohlásil letový plán. Porušil snad všechna pravidla. Štve tě to. Ta osamělost, status vyděděnce. Uvažuj racionálně.

Harlekýn vytáhl mobil. Po dvou zazvoněních to na druhém konci někdo vzal. „JNO. Ohnivec.“ Ohnivec byl volací znak Harlekýnova nadřízeného, majora Ricka Allena. Ti dva byli staří přátelé a nepotrpěli si na formality.

„Tady Jan.“

„Je dost pozdě. Co se děje?“

„Právě jsem zneškodnil jednu Samotářku a nechal jsem ji newyorské policii. Je pod sedativy. Vedou si ji přímo do kanceláře styčného důstojníka, ale… Není všechno nahlášené. Neměl by to být velký problém, ale raději jsem chtěl, abys to věděl.“

„Tys jim ji přenechal? Pod sedativy?“ řekl Ohnivec a najednou se zdálo, že zcela procitl.

„Za mimořádných okolností je to dovoleno.“

„Ale nebudou z toho mít radost, Jane. Co se ksakru stalo?“

„Prostě bylo… lepší, abych tam nezůstával. Ta Samotářka byla známá jednoho policisty a zranila se. Chtěli se na mě slétnout novináři. Nebyl jsem zrovna ve stavu, kdy bych s nimi chtěl mluvit.“

Na druhém konci bylo ticho, a pak to ve sluchátku zašustilo, jak si Ohnivec nejspíš protíral oči. „Jsi v pořádku, Jane?“

„Ano, pane,“ řekl Harlekýn. Najednou začal být formální, což značilo, že rozhodně v pořádku není. „Myslím, že jsem jim trochu nahnal strach…“ Těm ovcím, řekl málem. „Ale jinak je to dobré,“ pokračoval Harlekýn. „Bude to dobré.“

„Vydrž na telefonu,“ řekl Ohnivec. Něco cvaklo a Harlekýn čekal, až si Ohnivec vyřídí hovor na druhé lince.

Pak se mu znova ozval. „To byl styčný důstojník z Midtownu5. Mají ji, je to v pohodě. Sice budou muset zdokumentovat, co jsi podělal, ale hoď to za hlavu. Nemělo by se tě to dotknout.“

„Díky,“ řekl Harlekýn. „Omlouvám se, že tě do toho tahám.“

„Nic se neděje. Dneska v noci sedám do letadla. Ty a já se zítra s někým setkáme. Bude to zástupkyně jedné velké farmaceutické firmy. Prý vyvíjejí nějaký produkt, který má pomoct ovládat v mozku centrum emocí. Údajně bychom s tím mohli efektivněji usměrňovat magii.“

„Pane?“ Harlekýn už asi rok pomáhal newyorské policii v honu na potulné uživatele magie, známé jako Samotáři z Houston Street. Tohle se zdálo dost nad rámec jeho povinností.

„Jsme malá jednotka. Nemáme nikoho nazbyt a potřebujeme tam zástupce JNO. Máš ale štěstí, že v tom nejsi sám. Chtějí tam i nějakého vyššího důstojníka, takže jedu taky.“

„Rád tě uvidím.“

„Bude dobré odpočinout si od té každodenní rutiny. Ty si na chvíli oddychneš od honění Samotářů a kamarádíčkování s policajtama, a aspoň si potykáš s hlavounkou z velký firmy. Máme sraz ve vinárně.“

„Vždyť já víno ani nepiju.“

Skoro slyšel, jak Ohnivec u telefonu pokrčil rameny. „Určitě budou mít i pivo. A jestli ne, tak to zjistíš. Hlavně si dej pozor, abys držel sklenku s řádně vztyčeným malíčkem.“

„O co ti vlastně jde?“

„Setkáme se s ní, zjistíme, jak se věci mají, jak moc to má madam pod kontrolou, a kdyby se něco podělalo, budeme to vědět první.“

„Ono se něco podělá?“

Ohnivec se zasmál. „Civilisti, kteří mají neuvěřitelný balík prachů a vyvíjejí experimentální lék, který má působit na emoční centrum mozku a pomáhat mu usměrňovat magii? S potenciálem stát se nejlukrativnější vládní zakázkou za posledních pár let? Co by se mohlo asi tak podělat?“

3. KAPITOLA

PŘÍPRAVA BITEVNÍHO POLE

Oscar Britton dokázal při dvou různých příležitostech, že je skutečným mluvčím nejen Napojených Američanů, ale doslova celého amerického lidu. Odhalil zkorumpovanost a pokrytectví vlády a prokázal svou oddanost svobodě a rovnosti nás všech. Souhlasíme s Walshovým obviněním. Chceme nového prezidenta. Nikoli však Howarda Portera.

vzkaz, nahraný Konzorciem Organizace Samotářů (KOS)

Pět hodin poté, co viděl Skyllin obrázek na Ohnivcově telefonu, už podplukovník Jan Thorsson svištěl nebem nad Sandy Hook6. Letecký oblek na něm vlál, hledí helmy chránilo oči. Navzdory své rychlosti a nadmořské výšce si kolem sebe udržoval magickou bublinu teplého vzduchu. Tatáž magie ho hnala vpřed tempem, kterému jen tak tak stačily helikoptéry, doprovázející ho z obou stran.

Řeka Hudson se pod ním vlila do zátoky Lower Bay, třpytící se ve vycházejícím slunci. Viděl dole u ústí řeky kordon člunů pobřežní stráže, které hnaly nákladní lodě a jachty zpátky do moře.

Před ním ležel Manhattan a připomněl mu minulost.

Na palubě blackhawků, doprovázejících ho z obou stran, byl prý jeho tým. Než vzlétl z Washingtonu, neměl čas je ani osobně vybrat, ani se s nimi seznámit. Stejně by to nemělo význam. I přes tmavá hledí ostřelovačů u dveří vrtulníku viděl to opovržení, cítil nesouhlas, který z nich přímo sálal.

Pustil Oscara Brittona z vězení. A zabil při tom osm mariňáků. Přesně to, co veřejnost nevěděla, bylo to, čeho doopravdy litoval. Přehrával si to v hlavě snad posté. Vychází z cely, mariňáci klečí, zvedají pušky, prsty na spouštích.

Mohl se schovat zpátky do cely… A co pak? Vyrazit dveře? Čekat, až si přivedou posily? Zastavili by ho. Britton by zůstal trčet v Quanticu.

A POZ Hranice by padla.

Vyměnil jsi osm životů za celou divizi. Zachránil jsi jich víc, než kolik jsi jich vzal.

Stále ho však trýznil ten nepříjemný pocit v žaludku. Pořád cítil pach jejich spálených těl, slyšel jejich křik. Osm mužů, kteří konali svou povinnost.

Spojil se se svou eskortou vysílačkou a ohlásil, že zahajuje klesání. Pak zavolal na kontrolní věž ve Fort Hamilton. Dispečer mu neochotně odpověděl. V podstatě to schválení odbručel. Harlekýn vzdychl a začal kroužit dolů ke kosočtverečnému baseballovému hřišti, které se teď používalo jako provizorní letiště. Pod ním se vypínaly kamenné zdi staré hvězdicovité pevnosti. Harlekýn polkl. Do toho kamene byla vepsána historie a tradice armády, kterou miloval, upomínka na to, co ztratil, když se vzepřel prezidentovi. Kdysi snil o tom, že se sem někdy, ve chvílích volna, vypraví. Možná jako učitel ve West Pointu, který leží necelou stovku mil na sever odsud.

Magie však všechno změnila.

Harlekýnovy boty se dotkly trávy chviličku předtím, než vedle něj dosedla i kolečka helikoptéry. Byl zde jako velitel a to přesně bude dělat. Nemusí ho mít rádi, stačilo, když ho budou respektovat a poslouchat. Kdyby skákal tak, jak by oni pískali, zemřelo by nějakých třicet tisíc lidí a Walsh by byl znovu zvolen.

Vzpomeň si na to. Vzpomeň si na to pokaždé, když začneš přemýšlet o… tom, co jsi udělal. Osm životů, nebo třicet tisíc.

Vedle dvou humvee a bílého sedanu stál zaparkovaný hasičský vůz. Kolem vozidel vyčkával hlouček vojáků se založenými pažemi. Nevraživé obličeje mu připomněly, co ho jeho volba bude stát a že za ni nikdy nepřestane platit.

Rotory se zastavily a Harlekýn slyšel, jak jeho tým vystupuje z blackhawku. Zvedl hledí své letecké helmy a vzorně zasalutoval veliteli posádky, plukovníkovi s knírem a býčí šíjí, na jehož štítku stálo jméno HEWITT. Hewitt mu bez velkého nadšení oplatil pozdrav. Vedle něj stála velitelka posádky, praporčice s vlasy sčesanými do drdůlku, teď však trochu rozcuchaná větrem od vrtulníku. Na štítku měla napsáno KNUTOVÁ.

Harlekýn pochopil, že mu schválně nezasalutovala, že je to provokace. S tím se musí okamžitě něco udělat. Podíval se jí do pohrdavých očí a založil ruce na prsou. „V úterý se důstojníkům nesalutuje, praporčice Knutová?“ zeptal se. „Nebo došlo k nějaké změně protokolu, o které nevím?“

Knutová se tázavě podívala na plukovníka Hewitta, který kývl. „Pozdravte podplukovníka.“

Otočila se a pozvedla ochablou ruku ke spánku. V očích měla stále jedovatý pohled.

„Dostal jste svůj pozdrav,“ procedil Hewitt mezi zuby. „Řekli mi, že jste na cestě sem, ale nikdo mi neříkal, že přistanete v mé pevnosti. Co potřebujete?“

„To záleží na tom, co se tady děje,“ odvětil Harlekýn. „Prezident mě jmenoval velitelem zásahu, takže budu potřebovat…“

„My oba víme, proč to udělal. Tohle je moje sféra zodpovědnosti, tudíž já bych měl rozhodovat o tom, co se tady bude dít,“ řekl Hewitt a na čele mu naběhla tlustá fialová žíla. „Lidé jsou tak okouzlení vaším hezkým televizním obličejem, že zapomínají, co jste udělal.“

Ne, vůbec nemají zdání, co jsem udělal.

„Plukovníku Hewitte,“ řekl Harlekýn, „vaším úkolem není určovat pravidla. Vaším úkolem je slušně zasalutovat a vykonat rozkazy našich civilních nadřízených. K tomu jsme se všichni zavázali přísahou, když jsme vstupovali do armády.“

„Jistě, ta přísaha byla to hlavní, na co jste myslel, když jste pomohl Oscarovi Brittonovi z vězení.“

Neudělal jsem to z dlouhé chvíle. „Kromě toho,“ pokračoval Harlekýn, „mě váš vrchní velitel jmenoval velitelem zásahu a poslal mě sem, abych se ujal řešení této… situace. Tato krize je zjevně magické povahy. A na rozdíl od vás,“ přeměřil Harlekýn očima nejdřív Hewitta, pak Knuta, „jsem Napojený a mám bohaté zkušenosti v magických bojových operacích. A máte pravdu. V této krizi nelze opomíjet veřejné mínění. Veřejnost potřebuje ujistit, že o tenhle problém se postará někdo spolehlivý, když čelíme pravděpodobně první ozbrojené invazi v zemi od roku 1812. Ať tak nebo tak, mně důvěřujou, zatímco o vaší existenci nemají ani páru, plukovníku.“

Hrozně nerad na to šel takhle zhurta, ale od chvíle, kdy zachránil POZ, se musel potýkat s tucty takových Hewittů. Jestli si chtěl pojistit spolupráci, museli si oni dva včas vyjasnit pravidla.

„Je mi úplně jedno, jestli je to pro vás dostatečný důkaz mé způsobilosti. Pro prezidenta totiž ano, a pokud vím, tak naším vrchním velitelem zůstává on. Má otázka tedy zní: budeme tady sedět a dohadovat se o tom, kdo tady velí, nebo se dáme do práce a začneme řešit krizi?“

S těmi slovy ukázal Harlekýn přes Hewittovo rameno, kde East River dělila Manhattan od Brooklynu. I na tu dálku viděl stoupající dým, slyšel slabé ozvěny střelby.

Hewitt zbrunátněl. „Neuposlechl jste rozkazy…“

A dost. Teď už nešlo o to pojistit si Hewittovu spolupráci. Teď mu už jen udělá jasno. „Neuposlechl jsem ilegální rozkazy amorálního vrchního velitele ozbrojených sil, které by měly fatální následky pro celou divizi,“ ustřihl ho Harlekýn. „Lidé, plukovníku. Vstoupil jsem do armády, abych bránil lidi. A jejich dobro bude u mě vždy na prvním místě, před mými vlastními potřebami, a taky před potřebami mých nadřízených, pokud budou dávat rozkazy, které budou tomu dobru odporovat. Máte rád, když se rozkazy plní? Já také. A zvláště ty legální. Takže bude nejlepší, když si tady přestaneme poměřovat ptáky a vyřešíme tu krizi. Jestli souhlasíte, pane, tak bych se pustil do práce.“

Hewittova nachová tvář začala skoro černat. Knutová chtěla promluvit, ale rozmyslela si to. Kolem Harlekýna houstl mrak zlosti. Byl připraven Spoutat svou magii a bojovat. Přemýšlel, zda to nakonec opravdu nepřepískl a nevyprovokoval je k něčemu neuváženému. Zaútočí na něj?

Jak to však bývá, i tentokrát nakonec hněv ustoupil autoritě. Hewittovi poklesla ramena. „No, máte štěstí, že já rozkazy ctím. Tak jdeme na to,“ řekl. „Provedu vás po základně.“

Harlekýn zavrtěl hlavou. „Jindy bych to velice uvítal, pane, ale teď musím na místo činu. Tenhle… průlom se otevřel přímo před newyorskou burzou, je to tak?“

Hewittovi chvíli trvalo, než opět spolkl vztek, takže neodpověděl. Jen kývl.

„A máte tu oblast vymezenou?“

„Doposud ano,“ řekl Hewitt, „ale je to na hraně. Zatarasili jsme celou Houston Street, napříč ostrovem. Nepřítel se nedostane na sever, ale udržet tu linii nás stojí úplně všechny síly. Potřebujeme posily.“

„Já vám je seženu. Jak daleko na jih se dostali?“

Hewitt se otočil ke Knutové, která pokrčila rameny. „Podle posledního hlášení pronikli do Beaver Street, ke stanici Bowling Green, ale je jich tam jen pár.“

Harlekýn kývl, vytáhl z kapsy kalhot chytrý telefon a podíval se na mapu manhattanského finančního okrsku. „Takže… Battery Park je čistý?“

„Zatím ano,“ odvětil Hewitt, „ale nevím na jak…“

Harlekýn ho umlčel mávnutím ruky. „Když dovolíte, pane, hodlám si tam zřídit svou velitelskou základnu. Potřebuju, abyste se tam okamžitě vydal. Jestli máte něco, co můžete postrádat, velice to uvítám. Vy máte zatím nejlepší přehled o situaci ze všech, takže budete muset přenechat velení zdejší základny svému zástupci a vydat se tam se mnou.“

Hewitt se nafoukl, chtěl něco říct, ale Harlekýn už se otáčel a gestikuloval na svůj tým, ať se vrátí do helikoptér. „A nebo můžete zůstat tady, pane,“ dodal Harlekýn. „Snažím se vás do toho zásahu zapojit, ale velitel jsem já, takže jestli se z toho chcete vyvlíknout, prokážete službu nám oběma. Hrozně rád si s prezidentovým požehnáním vezmu z vašich zásob všechno, co se mi bude hodit, ať s tím souhlasíte nebo ne.“

Spoutal magii a vznesl se do vzduchu, a v téže chvíli se roztočily i vrtule helikoptér. „Jestli ale chcete přestat mlít pantem a radši mi pomoct, budu rád. Někdo, kdo zná terén, mi přijde vhod. Takže je to na vás.“

Těmi slovy hodně riskoval. Ve skutečnosti zoufale chtěl mít Hewitta po ruce. Harlekýn naposledy sloužil v New Yorku před třemi roky a Hewittovy zkušenosti byly pro něj nedocenitelné. Jestli ho však chce získat na svou stranu, musí mu nejdřív ukázat, kdo je tady silnější. Prosím, ať to zabere .

Harlekýn zasalutoval na rozloučenou a vystoupal do nebe, dva blackhawky se naklonily a přidaly se k němu. Přeletěli East River a od té chvíle už jasně viděli kouř a chaos na Dolním Manhattanu.

Pod nimi se míhal Guvernérův ostrov, opuštěné budovy, většinou vyklizené, tu a tam trčely do vzduchu zatím obnažené kovové nosníky, upozorňující na nově vznikající stavby. Harlekýn ukázal palcem dolů a zavolal vysílačkou kapitánu Cormackovi, svému asistentovi pro tuto operaci, který letěl v blackhawku vedle něj.

„To je naše nouzové stanoviště,“ řekl Harlekýn do mikrofonu, který se vinul podél jeho brady, a ukázal dolů na ostrov. Chtěl být co nejblíže boji, ale tohle se nabízelo jako řešení, kdyby se jim nepodařilo zřídit si opěrný bod v parku.

„Rozumím, pane,“ řekl Cormack. „Je mi líto, co se tam dole stalo. Chápu, proč jste udělal, co jste udělal, a …“

„Vážím si toho, ale budeme mluvit co nejmíň.“ Byl to šifrovaný komunikační systém na principu konec-konec, takže bylo nepravděpodobné, že by je slyšel někdo jiný, ale poslední, co teď Harlekýn potřeboval, bylo nechat se rozptylovat projevy solidarity.

Dostat se do parku, zajistit oblast. Harlekýn se snažil soustředit na nejnaléhavější problémy. V hlavě už promýšlel přístupové cesty, zásobovací trasy, a taky rychlost, s jakou se jim podaří zpřístupnit komunikace. Myslel na všechno možné, jen ne na obličej té ženy ze zrnitého videa.

Není to ta žena, kterou jsi znal. Ta je mrtvá. Zůstala jen Skylla.

Zavrtěl hlavou a nechal tu otázku odvát větrem.

Proletěli nad modrozelenou vodou Upper Bay, kam se vlévala řeka Hudson, a dál podél západního břehu Manhattanu. Bujná zeleň v Battery Parku ostře kontrastovala s neuspořádanou šedí okolních budov. Harlekýn i z výšky viděl, jak se po okrajích parku tlačí lidé a utíkají před chaosem na sever. Tři bílé lodě pobřežní stráže kotvily u South Ferry Terminal, a s nimi ještě několik menších, oranžovo šedých člunů, nakládajících uprchlíky a přepravujících je do bezpečí v New Jersey. Dálnice, vedoucí k tunelu Brooklyn Battery, připomínala spíš parkoviště. Mezi vozy problikávaly policejní majáčky, tudíž nějaká snaha řídit dopravu tu byla, ovšem všechna auta z finančního okrsku se snažila z ostrova ujet, a dopravní zácpě se tudíž nedalo zabránit. V pracovní den, navíc v poledne, byla tohle nejhektičtější část již tak rušného města.

Neexistoval způsob, jak je všechny dostat včas pryč. Harlekýn měl k dispozici hlášení, která si navzájem odporovala, ale hrubým odhadem už viděl desítky mrtvých. V následujících hodinách to budou stovky, ne-li tisíce. Čím rychleji sebou hodí, tím líp.

„Co je to?“ ukázal Harlekýn na šedivý kruh uprostřed zeleně, z něhož čněla nízká cihlová stavba.

„Hrad Clinton,“ odvětil mu Cormack do sluchátka. „Stará přístavní pevnost, dávno nevyužívaná. Teď je z ní národní památka. Je tam pokladna, kde se prodávají vstupenky na Sochu svobody.“

Harlekýn ještě jednou přejel očima park a přilehlé budovy. Navzdory všemu tomu chaosu a proudu uprchlíků zde nebyl žádný kouř, žádné exploze, po nepříteli ani památky.

Zatím.

Ukázal na starou pevnost pod nimi. „Tohle bude naše centrála. Přistaňte a zajistěte prostor. Zbytek zůstane se mnou. Chci vidět místo boje.“

Zrychlil a letěl dál nad parkem, zatímco se Cormackova helikoptéra odpojila a začala klesat k hradu. Ostatní blackhawky letěly dál s ním a odstřelovači u dvířek ostražitě sledovali kouřovou stěnu, která se před nimi tyčila.

Překonali hranici parku, kde je čekala krutá realita.

Dolní Manhattan byl přehrazen narychlo postavenými kordóny. Harlekýn v dálce rozeznával jen provizorní barikády, složené z policejních vozů, humvee národní gardy a dokonce z hromad pneumatik a klubek ostnatého drátu. Zrychlil a bloky se pod ním míhaly jako šmouha. Teď, z větší blízkosti, viděl, že na barikádách na všech křižovatkách se pohybuje policie, posílena o několik členů národní gardy, kteří byli ve městě, když se průlom otevřel. Hlavní tepny směrem na sever byly tedy ucpány. Tank M1 Abrams, který si sem buď probojoval cestu, nebo se zrovna nacházel v některé zbrojnici, ležel teď napříč přes Broadway, převrácený na bok, a hořel.

Střechy budov po celé třídě Bowery byly obsazeny odstřelovači. Harlekýn viděl čouhající hlavně z oken bytů, kde číhali střelci a protiletecké hlídky. Nad tím vším bezmocně kroužily dva vrtulníky Apache, které nemohly střílet, protože pod nimi stále proudili civilisté a hrnuli se k mostům a tunelům nebo kamkoli, kde jim svítala naděje na únik z ostrova.

Masa byla tak hustá, že skrz ni prakticky nebylo vidět na zem. Goblini se valili přes opuštěná auta a snažili se vyrazit zamčené dveře obytných budov. Spousta mrakodrapů byla v plamenech a Harlekýn viděl, jak se z jednoho čela budovy vyvalila eskadra vlčích jezdců, kteří si setřásali skleněné střepy z ramenou. Jeden z jezdců zařval a zamával oštěpem, na kterém bylo navlečeno tucet diamantových náramků a náramkových hodinek. Jeho vlk držel v tlamě dámské šaty.

Ne všichni goblini se však věnovali rabování. Několik se jich schovávalo za rohy budov a střílelo šípy nebo vrhalo oštěpy na barikády. Harlekýn slyšel střelbu a viděl v jednom okně záblesky. Bojovalo se o vyšší patra, která se goblini snažili obsadit, aby měli výhled na barikády.

Nebyli to však jen goblini. Po ulicích se klátili vrčící obři. Už vyplenili historické pozůstatky holandské kolonie a oháněli se černými stožáry pouličních lamp jako holemi. Před obchodem s elektronikou ržálo stádo démonických koní ze Zdroje, kteří imitovali hlasy herců z televize ve výkladní skříni. Po ulicích se plazily malé, zakrslé šupinaté bytosti, připomínající nelétavé vyverny. Několik okřídlených příbuzných již bylo ve vzduchu a s nimi obrovští rukhové, podobní orlům, které Harlekýn již znal. Jak tak prolétal, spatřil pavouka, velkého jako automobil, lezoucího po boku budovy. Z břicha mu na vlákně viseli tři lidé, omotaní jako mumie. Harlekýn cítil ve vzduchu brnění gobliní magie.

Zakroužil, snesl se níž a snažil se odhadnout počet nepřátel. U goblinů to šlo do tisíců. Obrů, s nimiž bojoval na POZ Hranice, bylo minimálně několik set.

Letěl na jih, pak na východ. Dostal se nad New Street a celou dobu ho doprovázel blackhawk. Tady už řady nepřátel houstly. Několik goblinů ukazovalo k nebi a jednou nebo dvakrát vystřelilo jeho směrem z uloupené karabiny. Jako obvykle stříleli úplně vedle. Zahlédl bíle pomalované čaroděje a už se připravoval, že bude odrážet magický útok. Zatím se však zajímali především o barikády, z kterých už obránci spustili palbu a tlačili gobliny zpátky.

Harlekýn viděl, jak z jednoho z útočníků vyrazila magická ohnivá koule a trefila policejní auto, na němž byly navršeny popelnice plné odpadků. Jeden z vojáků vyslal zpoza barikády blesk; Harlekýnovi bylo hned jasné, že na scéně jsou i ochránci zákona z podpůrné sekce JNO, což byla jediná magická síla, která dokázala reagovat na tak nečekanou výzvu. Před lety u takové podpůrné jednotky pracoval. Bohužel viděl, že ani s pomocí magie to obránci nebudou zvládat. Nepřítel měl zkrátka drtivou převahu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Průlom.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.