M. T. Majar v nakladatelství

FANTOM Print

Hot Boys

Znamení vlka

ZNAMENÍ VLKA

M. T. Majar

FANTOM Print

2012

Copyright © 2012 M. T. Majar

Cover © Angela Waters

ISBN 978-80-7398-202-7

ISBN 978-80-7398-417-5 ePub

ISBN 978-80-7398-418-2 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1.

Někdo mě sledoval.

Jakmile jsem si to uvědomila, ledové prsty strachu mi přeběhly po páteři.

Už nebylo možné předstírat, že je to jen moje vlastní nabuzená představivost, ovlivněná osamělou chůzí přes rozlehlý setmělý prostor. Dvacetkrát jsem prošla tímhle místem, přes noční městský park. Po jednadvacáté mám prostě smůlu. Můžu si za to sama. Byla jsem beznadějně blbá.

Celý večer stál za houby vinou nepovedeného rande naslepo, do kterého mě Beth uvrtala, a já ji za to roztrhnu jako hada. Pokud budu mít příležitost. Chtěla jsem do sprchy a smýt ze sebe pachuť mučivé konverzace s magorem na druhé straně stolu.

Chtěla bys slyšet, jak zní tvoje jméno v klingonštině?

Chtěl bys slyšet, kolik výrazů má moje rodná řeč pro někoho, jako jsi ty?

Zabalil to u šestého, a to jsem zdaleka nekončila. Zkrátila jsem si cestu přes park s vidinou pohodlného gauče, knížky a hrnku kafe. A teď to mám.

Srdce jsem měla až v krku, vlasy se mi ježily a žaludek se mi stočil do pevného uzlu.

Už nebyl prostor pro předstírání, že to, co slyším, jsou typické noční zvuky do tmy ponořeného parku. Chodník se stáčel a nořil do temných stínů. Někdo za mnou šel a v tuhle chvíli už se ani nesnažil zůstat nezpozorován. Uslyšela jsem šepot a jako odpověď pobavené uchechtnutí. Šla jsem tak rychle, že to bylo těsně pod hranicí poklusu, který by se rychle změnil ve zběsilý útěk. Zdálo se mi, že tlukot mého srdce se musí rozléhat všude kolem stejně jako klapot podpatků. Pootočila jsem hlavu a rychle se ohlédla. Byli dva a byli blízko. Pohled přes rameno mi potvrdil to, čeho jsem se hrozila. Pro ně to byl signál k tomu, že hra na schovávanou skončila.

Jeden z nich hvízdnul a já se rozeběhla. Pozdě, bylo prostě příliš pozdě a oni byli moc blízko.

Ucítila jsem prudkou ránu do zad a v pádu jsem se pootočila s výkřikem, který rozčísl noční ticho.

„Hergot, zacpi jí hubu, LeRoyi, ať neječí.“

Dopadla jsem na zem, hlava zaduněla o betonový chodník a přistálo na mně těžké mužské tělo. Nadechla jsem se, zvedla ramena a muž jménem LeRoy mě praštil, až mi hlava opsala oblouk a znovu udeřila do země.

Ležel na mně celou vahou těla, drtil mi lebku tlakem dlaně přimáčknuté přes má ústa, zarýval mi nehty do tváře. Mastné vlasy mu visely do obličeje a jejich umolousané konečky se mě téměř dotýkaly.

„Drž ji pořádně, musíme ji zvednout a dostat támhle do těch keřů.“

Třeštila jsem oči, měla jsem pocit, že mi v nich praskají žilky. V hlavě mi od nárazů jiskřily ohňostroje a pekelně mě bolela, to vše ale bylo druhotné. Prvotní byl příšerný a v takové intenzitě doposud nepoznaný strach. A někde pod ním i vztek, že nemám dost síly, abych z nich vymlátila duši.

„Neraď, kurva, vím, co mám dělat.“ LeRoy ke mně otočil obličej, zkřivený vítězoslavným šklebem, a v koutcích úst se mu leskly sliny. Foukl mi do tváře a já se začala znovu zmítat a bezhlesně křičet pod jeho hrubou dlaní.

„Copak? Chtěla bys mi něco zazpívat? Nech si to na pozdějc, slibuju, že tě tadyhle s Jonasem zpívat naučíme.“

Prohnula jsem se v zádech v marné snaze ho ze sebe shodit. Sjel na bok, dřepnul si a druhou rukou mě popadl za rameno. Jonas udělal totéž z druhé strany, zvedli mě, LeRoy se pevně přitiskl k mým zádům a společně mě táhli z cesty dál do porostu.

Kopala jsem nohama, podpatky se mi zarývaly do travnaté země. Vlekli mě, visela jsem jako hadrová panenka, džínovou bundu spolu s tričkem vyhrnutou až pod žebra. Na nahém břiše mi naskočila husí kůže. Vzadu nad bedry jsem jasně cítila, jak moc se LeRoy na tu lekci zpěvu těší. Všimla jsem si, že moje kabelka zůstala ležet na cestě. Kéž by jim šlo jen o peníze… Bože. Ach, bože!

Poslední jiskřičkou naděje bylo, že se někdo objeví, že někdo půjde kolem. Uvidí mě, nebo uslyší zvuky, co tlumeně vydávám. I ty se v nočním tichu nesly, ale nebyl nikdo, kdo by je slyšel. Táhli mě dál, zůstávaly za mnou rýhy v zemi, LeRoyovy špinavé prsty jsem měla vpáčené do tváře a v očích mě pálily slzy. Výhled na cestu mi zakryl vysoký, košatý keř a podobné byly všude kolem nás.

Hlavně ať to není konec, prosím. Ať to přežiju. Přestanu řešit vlastní neutěšený život, přestanu se trápit pocitem, že si mezi ostatními lidmi připadám jako marťan. Ochotně půjdu na jedno debilní rande týdně, slibuju. Jen ať to, proboha, přežiju.

Jonas se svezl na zem, posadil se za mě s roztaženýma nohama a vtáhnul mě mezi ně. Protáhl obě ruce pod mými a pevně mě držel. Ležela jsem s hlavou na jeho břiše a marně jsem se snažila do něj zatnout prsty. I když jsem nevěděla, k čemu by bylo dobré, kdyby se mi to podařilo.

Vzpomněla jsem si na babičku. Kdykoliv byly moje smysly zjitřené, moje emoce vyhnané do krajnosti, vzpomněla jsem si na ni. Na všechno nevyřčené mezi námi, ale přesto tušené, vnímané už od dětství. Na vše, co mi nestihla říct o našem sdíleném tajemství. Na pouto, které přesahovalo rámec genetické příbuznosti, které bylo silnější než rodina. Tahala jsem zoufale za nitku ve svém nitru, ale nebyl nikdo, kdo by ji chytil z druhého konce.

Babička byla mrtvá už léta.

LeRoy se na mě svalil, stehny pevně stisknul moje boky a posadil se. Seděl mi pod břichem a stále mi svíral spodní část obličeje.

Oči mi plavaly, mascara mě v nich štípala a já viděla jeho tvář jako v mlze. Nosní dírky se mi rozšiřovaly a smršťovaly v tempu prudkého, sípavého dechu. Věděla jsem, že přesně tohle to prase chce, přesně tohle je pohled, který ho vzrušuje a po kterém touží, a já nebyla schopná mu jej vzít. Veškeré poučky, tipy, dobré rady jako při přepadení volejte „hoří“ šly do háje. Zbyla jen panika, strach z bolesti, pocit nespravedlnosti – proč právě já – a až na dřeň obnažený strach o život.

LeRoy se naklonil a zblízka, z několika centimetrů, studoval můj obličej. Smrad z jeho dechu mě ovanul, a aby to bylo ještě lepší, pomalu mi olízl oba spánky. Kdybych mohla, zvracím. Ale já nemohla.

„Neser se s tím, kurva. Může se tu někdo objevit. Dělej, ukaž mi, jaký má kozy,“ zavrčel Jonas nad mou hlavou a já v panice vyvrátila oči vzhůru. Viděla jsem jen zarostlou bradu a pak dva záblesky bělma v černé tváři, když hlavu sklonil a zadíval se na mě. A na mou hruď, zvedající se a klesající pod tenkým tričkem.

LeRoy se ke mně znovu naklonil, zároveň levou rukou sáhnul do kapsy odrbané košile, kterou měl na sobě. Něco cvaklo a mně se před očima zatřpytilo ostří vystřelovacího nože.

„Opovaž se řvát. Jenom se hlasitějc nadechni a vrazím ti to do oka, jasný?“

Třeštila jsem na něj oči, pohledem přeskakovala z lesklé střenky na jeho tvář.

„Rozumíš, ty děvko? Je ti to jasný?“

Prudce jsem přikývla. LeRoy opatrně povolil stisk prstů, odlepoval je z mé tváře jeden po druhém. Zhluboka, přerývaně jsem se nadechla a on zvedl obočí a přiložil mi ostří k levému koutku oka. Ztuhla jsem uprostřed nádechu a spolu s výdechem mi unikl i tichý vzlyk, který jsem nedokázala zadržet. Popolezl níž, usadil se mi na stehnech a střenkou nože začal kroužit kolem mého pupíku.

„Nehraj si, do prdele!“ Jonas střelil pohledem zleva doprava, rozhlédl se, ale přes porost všude kolem nás nic neviděl a my jsme také nebyli vidět. Bohužel.

LeRoy vsunul nůž pod spodní okraj mého trička a prudkým trhnutím je rozřízl po celé délce.

„Jo, kurva! To je vončo…“ zamlaskal, když do tmy zasvítily kopečky podprsenky.

Nemohla jsem si pomoci, začala jsem vzlykat a on mi znovu položil dlaň na pusu a druhou rukou rozřízl i tenký proužek látky mezi mými ňadry. Na obnažené hrudi mě zastudil noční vzduch a já se pod ním znovu zazmítala. Dva zhrublé sípavé mužské dechy, jejich pach, tlak a nekončící hrůza. Co mě čeká? Co bude? Bože!

LeRoy si posunul nůž do měkkého masa mezi palcem a ukazováčkem a zbylými prsty mi přejel obě bradavky. Nepamatovala jsem si, kdy se mě někdo takhle dotkl. S bláhovou nadějí jsem Beth na to domluvené rande kývla a doufala, že to třeba vyjde a bude i sex. Jo, já klidně na prvním rande. Kdo by se divil, po takové době. Tohle mám zřejmě za to. Prý někdy pomůže předstírat spolupráci a zájem. Tak dobrá herečka opravdu nejsem. A navíc, na cokoliv už bylo pozdě.

LeRoy mě hltal očima a roztáhl pusu v širokém, nechutném šklebu.

Položil mi nůž na břicho, stočil pohled a sáhl po knoflíku mých džínů. Rozepnul ho a znovu se na mě zadíval, jazyk mezi odulými rty.

Byla to ta poslední věc, co jsem z něj viděla.

V návalu bezmoci a hrůzy jsem se znovu vzepjala…

Koutkem oka jsem zaznamenala stín, který se vyřítil z keřů, mihl se vzduchem a LeRoye ze mě shodil. Síla nárazu byla taková, že i mě to přetočilo na bok, a já se tak vytrhla Jonasovi z náruče. Stočila jsem se do klubíčka, přitiskla si bundu a zbytky trička na hruď, zatímco křoví několik metrů vlevo se třáslo a praskalo a nocí se nesly zvuky zápasu, rány a podivné, hrdelní vrčení. Ten stín, který se mihl vzduchem, vypadal jako člověk, proto ty zvuky nedávaly smysl a byly hrozivé. Byly… nelidské.

Jonas vytřeštěně upíral oči na místo, odkud se ozývalo stále sílící vrčení, pak krátký výkřik a ticho.

Byla jsem v šoku a nedokázala jsem se pohnout. Ztuhlá, paralyzovaná. Vnímala jsem jen Jonasův sípavý dech za sebou a pohyb v keřích vpředu. Z větví se vynořila svalnatá paže a uvolnila cestu a kdosi se protáhl ven a narovnal.

Zírala jsem na něj, ale do obličeje jsem mu neviděla. Byl vysoký a v jeho postoji bylo něco, co mě nutilo začít křičet. Jeho upřený pohled mi v tom ale zabránil. Jako by výkřik mohl být tou poslední věcí, co udělám. Tiskla jsem si ruce k hrudi, zatímco se za mnou Jonas pohnul. Sáhl po noži, který zůstal ležet na zemi, a najednou mě jeho paže svírala kolem krku a já nemohla popadnout dech. Už zase! Zvrátil mi hlavu dozadu a přiložil špičku nože ke krční tepně.

Trhnutím nás oba postavil a držel mě před sebou jako živý štít.

„Ne… nehejbej se! Opovaž se pohnout, nebo ji podříznu!“

„A co uděláš pak?“

Sytý, hrdelní hlas. Zvuk, který by mi v jiné situaci postavil všechny chloupky na těle do pozoru, teď to však bylo jen děsivé. Stále jsem neviděla jeho obličej, zírala jsem na ten nehybný stín před sebou. Nemohla jsem dýchat, bradu vraženou v ohbí Jonasova lokte a hlavu vyvrácenou, oči jsem ale měla pořád stočené na jeho siluetu. Nehýbal se, a přitom jako by všude kolem něj vibroval vzduch. Napadlo mě, že to možná není ten správný rytíř ve stříbrné zbroji, v jakého jsem poslední minuty doufala. Jako bych měla beze zbytku naplnit rčení z deště pod okap.

Pohnul se a Jonas mi zavřeštěl do ucha. Špička nože se zaryla hlouběji do kůže a já ucítila, jak mi tenký pramínek krve začal stékat dolů po krku.

Stín se pohnul, zhluboka nasál vzduch a z hrudi se mu začalo šířit hluboké vrčení.

„Stůj, slyšíš mě? Tak, kurva, slyšíš? Já to udělám, přísahám, lycas, udělám to!“

„Proč si myslíš, že mi na tom záleží?“

Hlas měl hluboký a zněl, jako by mu v mluvení něco překáželo. Jako by měl něco v ústech.

To už prostě nemůže být lepší. Jonas mě podřízne a tenhle… Jak ho to nazval? Ten mě nejspíš… sežere. Myšlenka připlula odněkud z podvědomí a já zamrkala. Najednou jsem tušila, koho mám před sebou. Jako by se mi hluboko v hlavě pootevřely tajné dveře. Celou dobu tam byly, ale já o nich nevěděla, nebo spíš – ignorovala jsem je. Poznání se točilo někde pod hladinou a čekalo, až po něm sáhnu jako medvěd po rybě. Nemohla jsem se soustředit, krev mi stekla ke klíční kosti a pokračovala dál. Jonas si zřejmě uvědomil, že je v tuhle chvíli ve stejné pozici jako já a že je naprosto zbytečné, aby mě před sebou držel.

Několik věcí se pak stalo najednou.

Povolil sevření a poodtáhl nůž. Odlepil se od mých zad a začal se otáčet. Jakmile přerušil oční kontakt, bylo to jako povel. Stín přede mnou hrdelně zavrčel a skočil. Čas se zpomalil. Proletěl vzduchem a srazil nás oba k zemi. Viděla jsem blížící se doširoka otevřená ústa a zuby, které nemohly být lidské ani náhodou. Noční můra zoubkové víly. A viděla jsem oči, žluté a zářící jako slunečnice. Automaticky jsem zvedla ruce před obličej, zatímco jsem padala zády na řvoucího Jonase. Ucítila jsem dvě žhnoucí šlehnutí na předloktí, jako by mi tam někdo přiložil rozžhavený drát. Obrovská ruka s dlouhými prsty mi sevřela rameno a odmrštila mě o kus dál.

Jonas pořád řval, řinula se z něj nesrozumitelná slova, složená do vět. Možná to byla modlitba, možná zaříkávání, nevím. Účinek to nemělo žádný. Nechtěla jsem se dívat a musela jsem. Muž-stín na něm klečel, tiskl mu ramena k zemi, hlavu zabořenou pod jeho bradou. Jonasovo vřískání dokreslovalo neustávající hluboké vrčení.

Byli blízko, ne víc než pět metrů ode mne, a já na něj nyní dobře viděla. Dlouhá, vlnící se záda, svaly podél páteře a v ramenou naběhlé, žíly na třesoucích se pažích vystouplé. Prsty končily černými hroty… drápy! Byly to drápy. Měla jsem pocit, že se mi oči vyloupnou z hlavy a skutálí se dolů. Nechtěla jsem se na něj dívat, ale musela jsem. Dech se mi zasekl v krku a on zvedl hlavu a otočil ji ke mně. Oči mu svítily, doslova. Byla jsem lapená v těch žlutých zářících bodech, jeho upřený pohled mě paralyzoval. Měl delší vlasy a zvlněné pramínky se mu kroutily přes obličej. Široce rozevřel ústa, a ukázal tak dva páry proti sobě mířících obřích tesáků. Babičko, proč máš tak velké zuby? napadlo mě. Neklamný příznak, že hysterie číhá hned pod povrchem. Zírali jsme na sebe a čas běžel. Jonas vydával tlumené, kňouravé zvuky. Řvát už nemělo smysl a on to věděl. Věděl, co přijde. Já to věděla taky.

Zavřela jsem oči.

Chvíli bylo naprosté ticho a pak je přerušilo křupnutí, jako když zlomíte větev. Nebo… kost.

Čas běžel a já tu takhle chtěla zůstat navěky, se zavřenýma očima, schoulená. Možná tím, na co jednou opravdu umřu, bude zvědavost. Odlepila jsem víčka od sebe. Jonas ležel na zemi a hlavu měl vytočenou směrem ke mně v nepřirozeném úhlu.

Muž stál nad ním, tělem mu probíhaly záškuby a třásl se. Rukou, už normální, lidskou, si prohrábl vlasy a zadíval se na mě. Oči měl utopené ve tváři, už nesvítily. Jeho pohled nebyl ale o nic méně zneklidňující. Byl tvrdý, upřený, jako by mě obnažoval. Seděla jsem na boku, opřená o propnutou ruku, druhou jsem měla sbalenou v pěsti a položenou pod krkem. Zjistila jsem, že nemám řetízek s medailonkem, co mi kdysi dala babička, a já ho nikdy nesundávala. Protože mi to tak řekla. „Nikdy ho nesundávej, Viktorko!“ A teď byl pryč.

Muž po mně sjel pohledem, zapíchl oči někam nad mé břicho. Zdálo se mi to, nebo mu opravdu zacukaly koutky? Odtrhla jsem od něj oči a uvědomila si, že mám bundu shrnutou z ramen, zbytky trička a podprsenky někde na bocích a nahý hrudník. Jeho pohled teď byl dokonale mužský a já všechny ty zjitřené emoce otočila směrem, který mi byl vlastní. Naštvala jsem se na všechen ten strach, který mě obtáčel jako břečťan, a na celou tuhle situaci, do které jsem se navezla vlastní blbostí, takže z ní nemůžu nikoho obvinit. To mě zlobilo nejvíc.

„Přestaň na mě tak zírat!“ Přitáhla jsem si bundu k tělu a snažila se zapnout ji, ale prsty se mi třásly. Udělal dva kroky mým směrem a já se rychle zvedla a ustoupila. A ještě kousek. Představa hrdinky vzala rychle za své.

„Kdybych ti chtěl ublížit, už bych to udělal.“

„To mě má uklidnit?“ Hlas se mi třásl a já doufala, že nezačnu řvát, anebo se smát. Kdoví k čemu bych ho mohla ještě vyprovokovat. Přitáhla jsem si lokty k hrudi a cítila husí kůži na holých předloktích.

„Mělo by. Nemusíš se mě bát.“ Jo. To povídej mému podvědomí, kvůli němuž mám všechny nervy napnuté jako pružiny.

„Jemu si řekl něco jiného.“ Mávla jsem rukou směrem k ležícímu tělu, znovu couvla a narazila zády do stromu. Přitiskla jsem se ke kmeni a zírala na něj.

„Chtěl jsem, aby tě pustil.“

Díval se na mě klidně, ruce svěšené podél těla. Pomalu je zvedl a zastrčil do kapes džínů.

Stál a čekal. Na krku mě studil a lechtal pramínek krve a já si jej hřbetem ruky otřela. Sledoval každý můj pohyb a já se znovu pokusila zapnout knoflíky na bundě. Ten nejdůležitější – mezi ňadry – stále vzdoroval. Roztřásla jsem se a v očích mě pálily nové slzy. Kruci, teď už nebudu brečet. Prostě nebudu! Slzy se mi kutálely dolů po tvářích a studily. Hm, typické. Vždycky brečím, když nechci.

Trhnul rameny, vytáhnul ruce z kapes a došel ke mně.

„Ukaž!“ zavelel a naprosto samozřejmě zastrčil knoflík do správné dírky. Strnula jsem jako motýl přišpendlený pod sklem. Nejsem malá a měla jsem vysoké podpatky, ale i tak byl nejmíň o půl hlavy větší. Přitiskla jsem temeno ke kmeni v marné snaze dostat se od něj dál. Jeho tvář byla kousek nad mou a já na něj upřeně zírala. Kdoví proč jsem se soustředila na barvu jeho očí, ale zůstaly skryté ve stínech a já ji nerozpoznala. Dívali jsme se na sebe a já vnímala tíhu jeho prstů, které se mě stále dotýkaly. Zvedla jsem ruce a bezmyšlenkovitě překřížila předloktí. Ten dotyk odpálil bolest, kterou jsem zatím cítila jen matně díky návalu adrenalinu, ale najednou byla tady. Sykla jsem a přejela si špičkami prstů od zápěstí k lokti.

Odtrhla jsem oči od jeho tváře a zadívala se na svou ruku. Napříč předloktím se táhly dva dlouhé, krvavé šrámy. Zmateně jsem si je prohlížela a snažila si vybavit, odkud se vzaly. Hlavou mi bleskla vzpomínka na jeho tělo letící vzduchem, padám, zakrývám si rukama hlavu a cítím něco ostrého, dva hroty, přejíždějící mi po kůži. Dva… zuby.

Zvedla jsem hlavu, zadívala se mu na ústa a on ztuhnul. Popadl mě za zápěstí a zvedl si mou ruku k očím tak rychle, že jsem nestačila ani vyjeknout.

Obličej mu doslova zamrzl, jen čelisti pracovaly.

Polkla jsem.

„Hm…“ Musela jsem si odkašlat. „To nic není, je to jen škrábnutí.“

Zavrčel. „Jsi pitomá? Já jsem tě kousl!“

Pustil mou ruku, ustoupil o krok a prohrábl si vlasy.

„Ježíšikriste, to se mi snad zdá. To mám z toho, že si tu hraju na skauta. Kurvafix!“

Začal přecházet sem a tam a já ho sledovala. Odmítala jsem poslouchat ten hlas, co už hezky dlouhou chvíli křepčil v mém podvědomí a otevíral dokořán právě nalezené dveře. Snažila jsem se je přibouchnout, ale bylo to marné. Vážně řekl, že jsem pitomá?

„Pokud k tomu můžu něco říct, pro mě je jedno kousnutí malá daň za to, že jsem nedopadla hůř.“

Krk jsem měla stažený a hlas tichý a trochu nakřáplý. Nezněla jsem jako já, ale kdo by se divil. Zastavil se, podíval se na mě a pak se zasmál.

Nechápavě jsem si ho měřila. Uťal smích během jednoho nádechu a znovu došel těsně ke mně.

„Ty přece tušíš, co jsem,“ zavrčel mi do tváře. Začala jsem kroutit hlavou, vrtěla jsem s ní v rychlém tempu.

„No tak! Víš to! On to věděl,“ ukázal rukou na mrtvého Jonase, „a ty to taky víš! Věděla jsi to od samého začátku!“

Hlas v mé hlavě mě nutil kývnout a já vší silou pohnula hlavou ze strany na stranu. Jako by stačilo předstírat, že věci neexistují, dokud je nevyslovíte nahlas. Tohle bylo skutečné. Bylo to dokonale, stoprocentně skutečné.

„Musím ochutnat tvou krev.“

Prohlásil to stejným tónem, jako by řekl: „Musím koupit chleba.“ Neměla jsem čas znovu se začít bát, nedal mi k tomu prostor. Popadl mě za zraněnou ruku, zvedl si ji k ústům a přejel jazykem krvavé šrámy. Zajíkla jsem se. Ten pocit tu neměl naprosto co dělat, ale byl tu. Zamrazilo mě dole v břiše a strach to nebyl. Jsem vůbec normální?

Měl pravdu, věděla jsem, co je zač. V tuhle chvíli už ano a bylo zbytečné si něco nalhávat. Věděla jsem i jiné věci.

Že zvláštně voní, že jeho osobní pach, přebíjející vodu po holení, mi připadá důvěrně známý. Že má hlas, který na mě působí tak, až bych se měla pýřit. Tělo, na jaké chci rozhodně sahat. Že je příliš, příliš blízko a že se už, bůh mi pomoz, nebojím.

Vypadal teď jako někdo, kdo degustuje v restauraci nabízené víno. Mlaskl, obličej se mu dokonale vyprázdnil a náhle připomínal masku. Upřeně se na mě zadíval, oči ledové a nehybné. Najednou vydal divný zvuk, znělo to jako… štěknutí? Těžko říct. Pustil mou ruku a couvnul. Pootočil hlavu a matné světlo ze vzdálené lampy osvětlilo jeho profil. Viděla jsem, jak zhluboka dýchá, jak se mu chvěje chřípí. A třesou ruce. Co se děje, prokristapána? Mám hnusnou krev? Tak ať, s tím můžu žít. Hlavně že žiju…

Napjatě jsem ho pozorovala a čekala. K ochutnávání krve jsem jaksi neměla co říct, byl na tahu. Potřásl hlavou.

„Promiň, já… Je mi to líto. Tohle jsem nechtěl… sakra!“

Vypadal vyvedený z míry, otřesený, a snad i vyděšený, pokud jsem to mohla posoudit. Nechápala jsem to. Jediný vyděšený tvor široko daleko jsem měla být já.

Otočil se a šel pomalu pryč.

No to snad nemyslí vážně!

„Počkej!“ Odlepila jsem se od kmene stromu a udělala pár kroků. „Nic se nestalo, to je dobré, opravdu!“

Otočil se a naposledy se na mě zadíval. Prudce vydechl a rozběhl se pryč.

Stála jsem jako solný sloup a zírala do tmy.

2.

Vzpomínka se spustila náhle a rozběhla se v rychlém tempu s dokonalým obrazem za víčky.

Bylo mi sedm let a ležela jsem v posteli. Dívala jsem se na strop plný světélkujících hvězdiček. Prohlížela jsem si jednu po druhé a stále dokola počítala do patnácti. Už jsem do patnácti uměla a cítila jsem hrdost před prvním školním dnem, který mě čekal. Bude někdo taky umět počítat jako já?

Pootevřeným oknem jsem zaslechla zvuk motoru a hvězdy na stropě se postupně rozsvítily, jak přes ně přejel kužel světel. Vyklouzla jsem z postele a pomalu se blížila k oknu, panenku Lízu pod paží. Babička říkala, že Líza se mnou do školy nemůže, a já to věděla, ale ty poslední dny před začátkem září jsem ji tím spíš nedokázala pustit a nosila ji a tahala s sebou, kamkoliv jsem se hnula.

Postavila jsem se na špičky k oknu a podívala se dolů ven. Slyšela jsem hlasy, bouchnutí dvířek a na venkovních schodech zaduněly kroky v těžkých botách. Dole stálo policejní auto a já fascinovaně kulila oči na blikající maják na střeše. Odlepila jsem se od okna, prošla po špičkách pokojem a vyklouzla na chodbu. Cizí hovory se nemají poslouchat, ale povídejte to malé, zvědavé holce. Ťapkala jsem po koberci nahoře nad schody a pomalu scházela dolů.

Světlo nad hlavními dveřmi svítilo a Argo štěkal jako praštěný. Slyšela jsem dědečka, jak ho okřiknul, a náš ovčák se vyplížil z kuchyně s ocasem mezi nohama. Jakmile mě uviděl na schodech, začal s ním zuřivě mávat a já třepala rukou a odháněla ho pryč, aby mě neprozradil. V mé přítomnosti se někdy choval bláznivě.

Sešla jsem tiše ze schodů a klekla si na všechny čtyři. Argo si lehl, hlavu opřel o přední tlapy a ocasem bušil do podlahy. Pomalu jsem dolezla až k otevřeným dveřím do kuchyně a nakoukla tam.

Babička stála opřená o linku a upřeně sledovala muže, který stál před ní. Poznala jsem poručíka Aleše Rohana, pro mě strejdu Aleše, co chodíval s dědečkem na ryby. Byl u policie a já se dřív kamarádila s jeho synem Davidem, co mi ve školce vždycky vyprávěl, jak táta chytá zloděje, a ukazoval mi, jak je pak zatkne. Líbilo se mi to slovo – zatknout, i když jsem měla jen matnou představu, co přesně znamená. Můj dědeček obešel stůl, postavil se vedle babičky a objal ji kolem ramen. Babička by se nikdy neukázala s neučesanými vlasy, teď však měla přes dlouhou noční košili jen pletený přehoz a rozpuštěné prameny dlouhých, stříbrem prokvetlých vlasů jí visely na zádech a vlnily se na ramenou. Milovala jsem babiččiny vlasy, protože sama jsem měla jen rozčepýřené rezavé chmýří, a tak jsem na ně chvíli koukala. Zrzi, zrzi, co tě mrzí, ta zrzavá palice, Viktořice opice. Zamračila jsem se. Když poručík Rohan promluvil, zadívala jsem se na něj.

„Je to on, Františku. Nade vší pochybnost.“

Přišlo mi legrační, že někdo říká dědečkovi Františku, a stiskla jsem rty, abych se nezasmála.

Babička zavřela oči, dědeček se na ni zadíval a pohladil jí rameno. Pak se otočil k poručíkovi.

„Děkuju, že jsi přijel, Aleši. Asi to nejsou dobré zprávy, když jsi přijel takhle na noc. Kdy jste ho našli? A kde?“

Poručík Rohan kývnul hlavou.

„Dnes odpoledne. Ta chatka je hluboko v lesích. Ani nevím, komu vlastně patří. Myslím, že je prázdná už léta. Její stav tomu nasvědčuje. Je to spíš bouda než co jiného.“ Odmlčel se.

„Kam jinam taky patřil než do boudy,“ řekl dědeček vztekle a já se na něj překvapeně zadívala, protože takový tón jsem u něj často neslyšela. Vlastně téměř nikdy. Byl hodný, laskavý a já ho milovala.

„Františku!“ Babička jej okřikla. „Tak bys neměl mluvit. Byl to náš zeť, Viktorčin otec!“

„Byla to zrůda!“

Babička si položila dlaň na ústa a zavřela oči.

Dědeček a poručík Rohan se na sebe dívali.

„Jak se to stalo?“

„Františku, co vám oběma řeknu, musí zůstat tady v té místnosti. Vůbec bych o tom neměl mluvit, ale jsou věci, na které se potřebuju zeptat. Musíte mi slíbit, že to zůstane mezi námi.“

„To je samozřejmé, známe se přece spoustu let. Tvůj otec byl můj přítel a věřím, že i my jsme přátelé. Tak spusť, jak… zemřel?“

„Nerad to říkám, promiň, Marie,“ poručík sklonil hlavu a babička se nadechla, „ale byla to hotová jatka. Někdo ho ubil. Hlavu měl, jako když shodíš meloun z prvního patra.“ Poručík Rohan se zarazil a babička se otočila a opřela dlaněmi o kuchyňský pult.

„Vím, že musíš udělat, co ti ukládá zákon, Aleši. Co se mě týče, shodil bych ho do nejbližší díry a zahrabal.“ Dědeček stisknul rty do tenké linky.

„Nemám z toho radost. Není čeho se chytit. Nějakou dobu už tam ležel, našla ho parta puberťáků, která si v těch lesích hrála na táborníky. Řekl bych, že mají zaděláno na parádní noční můry a hned tak na další vandr nevyrazí.“

Poručík mačkal v ruce čepici. Já pořád přemýšlela nad tím melounem.

„Marie… říkal jsem si, jestli bys… nemohla… jestli bys mi nepomohla.“

Babička se otočila a zadívala se na něj. Dědeček důrazně zakroutil hlavou.

„Tohle po ní nechtěj, Aleši. To nedovolím. Posledně bylo mezi lidmi dost zlé krve. A jí to stačilo! Nám všem.“

„Nemluv místo mě, Františku, buď tak hodný.“ Babička sepnula ruce a zadívala se na poručíka Rohana.

„Jestli je mrtvý už nějakou dobu, neuvidím to. Není to… čerstvé.“

„Marie, já z toho nechci mít další nevyřešenou věc. Co nechci, nemůžu. V poslední době se tady stala spousta divných věcí. Ty zabité holky… Doteď se nedokážu kouknout Alici Novákové do očí, protože jsme nic nezjistili.“

Poručík Rohan se zadíval na čepici, kterou rytmicky mačkal v prstech. Dědeček strnule stál a pozoroval ho.

„Byl tu vždycky klid, a ty poslední měsíce se to celý převrátilo. Jsme přísně sledovaní z krajského ředitelství, dýchají mi na záda. Nemůžu mít další nevyřešený případ, další otevřený spis.“

Babička se pomalu posadila na židli u stolu a sepjala ruce na vyšívaném ubruse.

„Aleši, já tu od tohohle nejsem, to není můj úkol. Víš, jak se někteří na to, na mě, dívají. Tohle je tvá práce, ne moje.“

„Já to přece vím! Myslíš, že je mi příjemné se tě na to vůbec ptát? Ale není se naprosto čeho chytit. Žádné stopy, tělo v rozkladu. Místo nálezu hluboko v lesích a kolem ani živá duše.“ Poručík Rohan si promnul čelo a opřel se o zeď. Zadíval se na babičku.

„A na místní kašlu, hlavy mají plný bubáků, ale bylas to ty, kdo mě správně nasměroval, když se ztratil malý Péťa Studenka. Našli jsme ho jenom díky tobě.“

„To byla výjimka. Přestože jsem ráda, že je chlapec naživu, neměla jsem to dělat. Nám to nic dobrého nepřineslo.“

Dědeček si odkašlal.

„Nenuť ji k tomu, Aleši. Říkala, že je pozdě. Jestli v té boudě ležel týden, Marie už to neuvidí, je to pryč.“

„Já neřekl kolik dní, řekl jsem nějakou dobu,“ odpověděl poručík Rohan a zadíval se na dědečka. Ten mávl rukou.

„Nechytej mě hned za slovo.“

„Promiň, jsem hrozně unavený. Strávil jsem tam pár nechutných hodin. Nedává to smysl, Františku. Co tam dělal? Co dělal v těch lesích? Podle zásob, co jsme našli, to vypadá, jako by tam žil. A byl nahý, když zemřel.“

Poručík Rohan střelil pohledem po babičce a ta zavřela oči.

„Z obličeje mu toho moc nezůstalo a byl příšerně zmlácený, ale divné je, že měl některé kosti v těle nepřirozeně zlomené. Patolog nad tím zatím dumá, ale je to zvláštní. Jako by se mu roztříštily zevnitř, bez vnějšího podnětu.“

Babička s dědou se na sebe zadívali a dědeček pak sklonil hlavu a odvrátil se.

Poručík Rohan si odkašlal, váhal, střílel očima z jednoho na druhého. Nakonec se nadechl.

„Marie, hm, nezlob se, ale já se musím zeptat… ta malá by ti nepomohla? Abys viděla víc?“

Babička vyskočila a židle zarachotila po podlaze. Dědeček se prudce otočil.

„Zbláznil ses? Viktorku do toho vůbec netahej. Jak se vůbec můžeš opovážit po tom, co tvoje žena…“

Poručík Rohan si unaveně promnul oči a pomalu se otočil k odchodu. Vyskočila jsem, vyběhla tiše do patra a zůstala dřepět u zábradlí, koukala jsem mezi sloupky.

„Odpusť, Marie. Dobrou noc, Františku.“

Vyšel z kuchyně a nasadil si čepici. Otočil hlavu a podíval se nahoru, přímo na mě. Ztuhla jsem a upřeně na něj koukala. Chvíli si mě prohlížel, pak prošel dveřmi a tiše je zaklapnul. Babička vyšla za ním a zamkla venkovní dveře. Otočila se a uviděla mě.

„Viktorko! Co tam nahoře děláš? Jak to, že nejsi v posteli?“

Vydala se do schodů a já se rozeběhla do svého pokoje a hupla zpátky do postele. Uložila jsem Lízu na polštář a lehla si vedle ní.

Babička přešla pokoj a posadila se ke mně na postel. Mlčela a koukala do okna.

„Babi?“

„Copak, broučku?“

„Kdo má hlavu jako meloun?“

Babička si povzdechla.

„Jsi hrozná všetečka. Víš, co jsme si říkaly o poslouchání cizích lidí.“

„Já vím. Co chtěl strejda Aleš, abych udělala?“

Babička se na mě zadívala a rukou si bezmyšlenkovitě pohrávala se zlatým medailonkem, který měla zavěšený na krku.

„Nic, panenko. Nemysli na to.“

Zvedla jsem ruku a chtěla se jí dotknout, chtěla jsem stisknout babiččinu dlaň. Chtěla jsem se zeptat jinak. Naklonila se a políbila mě na čelo.

„Ne, Viky. Jsou věci, které malé holčičky vědět nesmí. Ještě není čas.“

Cítila jsem teplo v břiše, ten známý pocit, který jsem měla, kdykoliv byla babička tak blízko. Ten pocit, o kterém se nemluví. Abych nebyla divná, jak jednou řekla paní Rohanová ze školky, do které jsem dřív chodila. Babička na ni pak křičela a já školku přestala navštěvovat.

Bylo to moje a babiččino tajemství.

To, jak spolu někdy mluvíme.

Jaké vidíme věci.

Jaké jsme.

3.

Trhla jsem sebou a otevřela oči. Spala jsem? Neřekla bych. Byl to spíš ten stav, do kterého jsem občas upadala, ale už dlouho se mi to nestalo. No, není divu po tom, co jsem dnes zažila. Nebo vlastně včera. Bylo po půlnoci a já seděla potmě na gauči, kolena pod bradou, a vzpomínka mi vířila hlavou. Zdálo se mi, že není úplná, jako by její podstatná část chyběla, něco důležitého stále unikalo. Nadechla jsem se a opřela si hlavu. Adrenalin ze mě už vyprchal, roztřesené tělo mi rozehřála dlouhá, horká sprcha. Pustila jsem myšlenky, nechala je běžet.

V tomhle bytě jsem žila už pár let, byl mým útočištěm od doby, kdy jsem za sebou doslova spálila mosty a odešla na druhou stranu světa. Do Států, k tetě Heleně, babiččině mladší sestře, která tu prožila většinu svého života.

Z malého moravského městečka jsem přesídlila do hlučného, divokého a nádherného Kansas City v Missouri a postupně se do něj zamilovala, i když začátky rozhodně lehké nebyly. Teta Helena neměla vlastní děti a po smrti svého Jima zůstala sama. Měla jenom mě a já ji. Přesto jsem ji mnohokrát potrápila až za hranici únosnosti a divím se, že mě nevyhodila. Trvalo mi dlouho, než jsem si tu zvykla, byla jsem doslova vyrvaná z kořenů a přesazená. Jako stromek, co se ne a ne ujmout. Když jsem přijela, měla jsem za sebou několik let péče o dědečka, který to po babiččině smrti takříkajíc zabalil a postupně odcházel. Mé dospívání bylo jiné, než jaké prožila většina mých vrstevníků. Oni randili a pařili, já pečovala o nemocného starého muže. Když odešel, vrhla jsem se po hlavě do prvního vztahu, který se mi naskytl. Dohnat, co jsem zameškala. Zoufale jsem se snažila najít si novou rodinu. Někoho blízkého, kdo bude na světě jen pro mě. Lukáš byl na světě i pro Danu Řezníčkovou, jak se později ukázalo, a mně to zlomilo srdce. Teta Helena byla moje jediná příbuzná, bohužel žijící tak strašně daleko. Zvala mě k sobě už léta a já se po jednom probrečeném, propitém večeru a následně příšerném ránu rozhodla a udělala ten obrovský životní krok.

Přestěhovala jsem se za ní do Spojených států.

Prožily jsme toho spolu spoustu. Mé sžívání se s jinou zemí, jinou kulturou, jiným jazykem a později i její rakovinu. Měla jsem pocit strašného déjà vu, když jsem se o ni starala stejně jako dříve o dědu. Trápila jsem se tím, proč právě já musím ztratit tolik blízkých lidí. Helena zemřela před pár měsíci a já po ní stále tesknila. Naučila jsem se žít sama a spoléhat jen na sebe, ale pořád mi strašně chyběla.

Jak moc bych ji tu teď potřebovala, abych se jí mohla svěřit s myšlenkami, které mi vířily hlavou. S pocity a vědomím, náhle probuzeným k životu. Teta věděla, jaká byla její sestra a jaká jsem já, věděla o tom daru. Já o něj v době dospívání nestála, nechtěla jsem být jiná než ostatní, a přece jsem vždycky byla. Jako bych do normálního života kolem sebe tak docela nepatřila.

Vzpomínka na noc, kdy jsme se dověděli o násilné smrti mého otce, mě nutila přemýšlet o věcech, na které jsem myslet nechtěla. Myslela jsem na něj. Na muže, který mě zplodil a později opustil. Jehož krev mám v žilách. Krev. Přemýšlela jsem o krvi a o tom, co jsem tehdy neměla slyšet, a slyšela. O tom, na co jsem si nyní vzpomněla tak jasně, jako bych pod těmi schody dřepěla včera.

Co jsem zač, proboha? Proč se mi to vybavilo právě teď? Co o mém otci věděla teta Helena?

Před očima jsem měla náhle toho muže z parku, a jakmile se mi v hlavě usídlil, nebyla jsem schopná myslet na nic jiného.

Lycas. Zatím jsem žádného nepotkala, tedy ne tak, aby bylo patrné, co je zač. Aby projevil svou přirozenost tak jako dnes. Jejich přítomnost byla tušená, žili mezi lidmi, ale spíše v pozadí, snažili se nebudit příliš pozornosti. Čas od času hladinu rozčeřil novinový článek nebo televizní reportáž, když se některý takříkajíc utrhl ze řetězu. Pořád měli ale příchuť něčeho tajemného, nebezpečného, něčeho, co nepatří na ulici slušné městské čtvrti. Na obrazovky rodinných kanálů. Něčeho, co se plíží ve stínech a způsobuje vám mrazení na kůži.

Zvláštní je, že s odstupem několika hodin jsem setkání v parku nevnímala jako hrozivé, jako něco, kvůli čemu bych neměla pár nocí dobře spát. Byla jsem spíš – jak to říct – zaujatá.

Kruci.

Prudce jsem se narovnala a zatočila se mi hlava. Před očima se mi dělaly mžitky. Došla jsem do kuchyně, rozsvítila světlo a natočila si sklenici vody. Ty skleničky jsme kdysi dávno s tetou koupily na bleším trhu. Už zbyly jen tři.

Nočním tichem se ozvalo zaklepání na dveře.

Otočila jsem se a voda vyšplíchla na podlahu. Zírala jsem do pokoje a poslouchala. Tiché zaklepání se ozvalo znovu.

Postavila jsem sklenici na kuchyňský pult a pomalu prošla bytem až ke vchodovým dveřím. Zůstala jsem před nimi stát a rychle dýchala. Kdo to může být v tuhle hodinu?

Na dveře něco zaškrábalo.

Polkla jsem.

„Kdo je tam?“ zeptala jsem se tiše a srdce mi tlouklo.

„No… já se vlastně ještě nepředstavil,“ ozval se povědomý hluboký hlas a mně vylítnul tep.

„Otevři, prosím,“ pokračoval a já si málem kecla na zadek.

„Co tu děláš? Jak… jak jsi mě našel?“

„Já ti to vysvětlím, ale pusť mě dovnitř, nebudu mluvit přes dveře.“

Pustit dovnitř? To se snad zbláznil. Co tu vůbec dělá, jak se tu ocitl? Co dělá za mými dveřmi v jednu v noci, prokristapána? Třeštila jsem oči na dveře a nehýbala se.

Znovu lehké klepnutí, jen špičkou prstu.

„Mohl bych si otevřít sám, víš? Ale tím bych definitivně zkazil dojem. Pusť mě dovnitř, musím s tebou mluvit. Prosím.“

Možná pro to, jak vyslovil to poslední prosím, jsem se pomalu pohnula a natáhla ruku k řetízku na dveřích. Vysunula jsem jej z drážky a otočila klíčem.

Otevřela jsem.

Opíral se jednou rukou o zeď, v chodbě byla tma, jen lampy z ulice vrhaly dovnitř matné pruhy světla. Narovnal se a já se nezeptala, proč si nerozsvítil.

„Můžu dál?“

Ustoupila jsem a nechala ho projít. Nemá smysl si něco nalhávat, hlavním důvodem, proč jsem ho pustila dovnitř, nebylo, že hezky poprosil. Chtěla jsem ho konečně vidět v plném světle. Chtěla jsem vědět, jestli mu obličej ladí se vším ostatním.

Ladil.

Vešel dovnitř a rychle se rozhlížel. Doslova skenoval pohledem prostor. Zavřela jsem, opřela se o dveře a pozorovala ho. Stál ke mně zády a já si ho prohlížela stejně pečlivě jako on můj byt. Vlasy měl tmavě hnědé, ne tak černé, jak se mi v parku zdály. Teď byly stažené gumičkou do culíku a díky tomu vynikly ostré lícní kosti a silný krk. Byl vysoký, s pevnými oblými rameny a dlouhými zády. Civěla jsem mu na zadek, nastřelený v prošoupaných džínách, a věděla, že jestli se teď otočí, nedokážu od něj odlepit pohled a budu mu koukat do míst pod břichem. Mohlo by to být trapné, ale bylo mi to jedno. Byl to krásný exemplář mužského a já si dnes po tom všem zasloužila něco pro potěchu oka. Je dobré si to umět zdůvodnit.

Pomalu se otočil, stehna se mu napjala, přešlápnul. Rozsvítila jsem další světlo a on zamrkal. Jela jsem očima pomalu vzhůru a litovala, že to tričko nemá víc obtažené. Pohledem jsem obsáhla široký hrudník, silný krk a napnuté šlachy na krku. Konečně jsem se mu zadívala do očí. Byly ledově modré.

Pobaveně na mě koukal a pak se otočil pomalu kolem dokola s mírně roztaženými pažemi.

Chm.

„Máš oči jako husky,“ řekla jsem a založila ruce na hrudi.

Zadíval se na mě.

„To mi ještě nikdo neřekl,“ odpověděl tiše.

„Ne? To jsou kolem tebe všichni slepí?“

„Nikdo se neodvážil,“ odsekl a vypadal naštvaný. Prima. To máš za tu samolibou otočku.

„Jak jsi mě našel?“

Koukal na mě. Vypadal, že se snaží najít slova, kterými by to vysvětlil.

„Omlouvám se, neměl jsem od tebe tak zbrkle odejít. Potřeboval jsem chvíli čas, abych mohl přemýšlet.“

Jo, ten jsem potřebovala taky. Usilovně jsme přemýšleli oba, zdá se.

„Brzy jsem se vrátil, ale už jsi byla pryč. Tak jsem šel za tebou.“ Nevšimla jsem si, že by mě někdo sledoval. Pokud tomu tedy dobře rozumím, šel prostě po stopě.

„Jo, málem bych zapomněl.“ Sáhl do kapsy a natáhl ruku.

Zvedla jsem svou a do dlaně mi vklouznul babiččin medailonek.

Sevřela jsem jej v pěsti a rázem se mi líp dýchalo. Díval se na mě, nebo lépe řečeno, pozoroval mě a oči měl smutné. Provinilé.

Nadechl se a já mu skočila do řeči.

„Tohle nebude hovor na pět minut, že?“ Odlepila jsem se ode dveří a vydala se kolem něj do pokoje. Cítila jsem mravenčení po celém těle, když jsem ho míjela. Prošla jsem do kuchyně a vnímala jeho pohled v zádech. Drobné vlásky nahoře na krku mi elektrizovaly.

„Ne,“ houkl, došel za mnou a opřel se o pult oddělující kuchyň od prostorného obývacího pokoje.

„V tom případě si udělám kafe.“

Zamručel a vrazil ruce do kapes.

Otočila jsem se k němu, dózu s kávou v ruce.

„Chtěl bys taky?“ zeptala jsem se mile a snažila se nešklebit.

„Už jsem se bál, že se nezeptáš.“ Nasadil stejný tón jako já.

„Neboj, jsem pohostinná až na půdu.“ Když chci.

„To jsi. Přímo se v tvé péči koupu,“ zavrčel a zapíchl do mě pohled. Byl nebezpečný a já si to uvědomovala. Ale někde ve mně je malá část, která mě nutí vytáhnout před býkem červený hadr. Vím to a taky vím, že s tím nic neudělám, jsem prostě taková.

„Hele, to ty jsi přišel za mnou, já se o to neprosila. Hrnek kafe je až dost, myslím.“

Tohle je můj byt, moje území a já se tu nebudu třást jako ratlík. Prostě nebudu. Co se stalo v parku, stalo se tam. Nebude to jedna z mých oblíbených vzpomínek, ale přežila jsem i jiné věci. A koneckonců, dopadlo to dobře. Tedy pro mě. Pro ty dva ne.

Dívali jsme se na sebe.

„Co jsi s nimi udělal?“ Můj hlas byl tichý.

Narovnal se a založil ruce na hrudi. Těžko se nedívat, když to máte před sebou jako ve výloze. Obsáhla jsem pohledem vyboulené svaly na pažích, silná zápěstí a dlouhé prsty. Nejvyšší čas začít se soustředit.

„Tohle nemusíš vědět. Nikdo je postrádat nebude, to mi věř. Cítil jsem z nich pachy mnoha lidí. Mnoha žen. Tihle chlapi by nikdy nepřestali. Postaral jsem se o to, aby jejich těla nikdo nikdy nenašel. Víc se neptej.“

Mlčela jsem a prohlížela si ho. Vadí mi, že ty muže zabil? Ne. Vadí mi, že mi to nevadí? Odpověď se opět nabízela. Co to o mně vypovídá? Potřásla jsem hlavou.

„Budeš chtít cukr? Nebo mlíko?“ Otočila jsem se k pultu a nasypala rozpustnou kávu do hrnků. Znovu se mi zatočila hlava a já se břichem opřela o linku, než to přešlo. Kofein mi pomůže.

„Dva cukry a bez mlíka. Hm, máš zvláštní přízvuk. Odkud jsi?“

Už jsem se naučila, že postačí sdělit kontinent, nemá cenu zatěžovat mozek Američana názvem malé země, jejíž existenci matně tuší.

„Z Evropy.“

„Z Ruska?“

Lžíce cinkla o stůl.

„Nět. Jestlipak znáš i jinou evropskou zemi?“ zeptala jsem se jízlivě.

Když neodpovídal, otočila jsem se. Stál těsně za mnou a já se lekla a ucukla. Zíral na mě a oči měl najednou tmavomodré, černé tečky ve středu se téměř ztrácely. Nechápala jsem to.

„Ztmavly ti oči.“

Zamrkal, pohnul hlavou, aby uvolnil napjaté svaly, ale neustoupil. Já neměla kam uhnout, za zadkem jsem měla kuchyňský pult. Zblízka jsme se dívali jeden na druhého a bylo to velmi zneklidňující.

„Jo… to se stává, když jsem naštvaný. Nebo,“ odmlčel se a dál mě propaloval pohledem, „když jsem vzrušený.“

Jestli mě chtěl dostat do rozpaků, tak měl smůlu. V tomhle smyslu bylo horší, když jsem předtím dřepěla na travnaté zemi a on měl moje prsa jako na talíři.

„Chápu. Zeměpis může být vzrušující, že?“

Bylo očividné, že ho vytáčím, i když naštvaná jsem měla být spíš já. To mám pořád chodit s atlasem v ruce a pokaždé zapíchnout prst, když se mě někdo zeptá, odkud jsem?

Chm. Budu velká nestyda, když přiznám, že by se mi víc líbila ta druhá možnost, kvůli které si hraje s barvou duhovek?

Co to se mnou je, kruci! Jako by něco uvnitř mě, něco dávného, letitého po něm natahovalo prsty. Nerozuměla jsem tomu. Vždyť ho vůbec neznám, a navíc je jasné, že nás nečeká normální rozhovor. O vzrušení v něm nouze nebude, na to jsem si mohla vsadit.

Neodpověděl a dál se na mě díval. Fascinovaně jsem sledovala, jak barva jeho očí bledne, až měla opět ten ledově chladný odstín.

„Jak se jmenuješ?“

Nejvyšší čas se zeptat.

Zamrkal a řasami zvedl vítr. Za takové bych dala ledvinu.

„Ruben.“

Zvedla jsem obočí.

„Jen Ruben? Jako Madonna? Nebo Cher?“

„Ruben Davis.“ No vida. Koukal na mě a čekal.

Aha.

„Já jsem Viktoria. Teda, hm, Tori,“ řekla jsem a pozorovala ho.

„Není lepší spíš Vicky?“ Vyslovil to trochu jinak, než jak jsem byla zvyklá slýchat v dětství. Vzpomínka na babičku a její měkký, láskyplný hlas mnou projela jako šíp.

„Nikdy Vicky! Vždycky Tori,“ odsekla jsem.

„A dál?“

„Jistě sis přečetl štítek na dveřích, ne?“

Mám na něm jen příjmení. Nemusí každý na první kouknutí vědět, že v bytě žije samotná ženská.

Napjal se a nehybně na mě zíral. Z jeho postoje, zvednutého obočí a vystrčené brady bylo zřejmé, že jeho přirozeností je udílet pokyny. Byl evidentně zvyklý neříkat si o nic podruhé.

Tenhle rozhovor bude zajímavý v mnoha rovinách. Předvedla jsem mu široký, slovanský úsměv a on sevřel prsty a prudce vydechl.

„Udělej to kafe,“ zavrčel, otočil se, došel do pokoje a svalil se na gauč. Zamručel, zvedl se a o kousek posunul. Jestli se uvelebí na levém konci jako Sheldon Cooper*, začnu vřískat.

Svěsil ruce mezi roztažená stehna a zahleděl se na mě.

Jo, já vím. To kafe.

* Sheldon Cooper je postava ze seriálu Teorie velkého třesku.

4.

Nakonec nám stejně vystydlo.

Seděla jsem v křesle, nohy složené pod sebou, pro jednou držela pusu a nechala ho mluvit. Zkraje byl opatrný, uvážlivě volil slova, pozoroval mě a zřejmě čekal, kdy se skácím v hysterickém oblouku. Ne, že by k tomu nebyl důvod.

Tomu slovu se cíleně vyhýbal a byla jsem to já, kdo ho první vyslovil. Poprvé a naposledy.

„Takže říkáš, že mám v krvi agens, které po tvém kousnutí, díky tvým slinám, spustilo proces přeměny, a že ze mě bude … vlkodlak?“

„Ano. Jen to slovo moc nepoužíváme. Mluvíme o sobě jako o vlcích. Nebo o lycas.“

„Lycas? Tak tě nazval ten muž v parku.“ Vzpomněla jsem si na Jonase a bělmo jeho očí. Ruben přikývl.

„Jméno pro to, co jsme.“ Z toho množného čísla se mi rozbušilo srdce.

„Kdybych toto agens v sobě neměla, řešila bych teď jenom hnusnej strup na předloktí, myslela bych si, že jsem měla halucinaci, a ty bys tu neseděl, je to tak?“

Přikývl. „Je to genetická informace, která se dědí. Kousnutí pravým lycas se to spustí. Jednoho z nositelů máš tedy mezi svými předky. Blízko. A strup mít nebudeš,“ ukázal prstem na mé předloktí. „Už se ti to skoro zahojilo.“

Podívala jsem se na svou ruku. Dvě růžové čárky. Jenom. Nadechla jsem se. A znovu a ještě jednou, až jsem se téměř zalykala.

Pozoroval mě a okamžitě vyskočil.

„Potřebuješ pytlík?“ No fuj.

„Potřebuju panáka! Chceš taky?“

Zavrtěl hlavou. No co, jsem zvyklá pít sama. Jsem zvyklá sama jíst, chodit spát, koukat na filmy a hádat se sama se sebou nad příběhy z knížek. Ačkoli byla kuchyně plná věcí, které patřily Heleně, vystačila jsem si s jednou skříňkou, talířem, sklenicí a příborem. Život pro jednoho. Měla jsem ho plné zuby.

Postavila jsem se a v hlavě jsem měla najednou horskou dráhu. Cítila jsem, že padám… přímo do jeho silných paží. Nevšimla jsem si, že by se pohnul, ale byl tu a zvedl mě do náruče.

„Já neomdlela. Neomdlela jsem!“

A jestli, tohle za to stojí. Držel mě v náručí a studoval můj obličej. Nejsem zrovna drobeček, ale jako bych byla. Poprvé v životě jsem měla takový ten příjemně ženský, titěrný pocit. Koukala jsem mu zblízka do očí a vypadalo to, jako když vylijete inkoust do vody. Panenky se mu potáhly tmavomodrým závojem, mrknul a znovu se projasnily. Vypadalo to úžasně.

„Co teď bude, Rubene?“ zeptala jsem se tiše a on pomalu vypustil vzduch přes plné rty.

„Změny v tvém těle už začaly. Točí se ti hlava, viď?“ Kývla jsem.

„Za jak dlouho?“ Koukala jsem na něj, rozrušená a nervózní. Neklidná z jeho paží, které mě držely, a z jeho těla, o které jsem byla opřená. Na kterém jsem napůl ležela. Byla jsem rozpačitá z intimity jeho objetí, a přitom jsem nikde jinde právě teď nechtěla být. Táhlo mě to k němu jako magnet, přitahovaný kusem kovu.

Ruben si mě prohlížel, v očích těžce čitelný výraz. Bála jsem se, že můj výraz je naopak příliš srozumitelný.

„Nejsem schopný ti to říct úplně přesně. Je to individuální. Víc bych dokázal odhadnout, kdybych znal tvé předky z příbuzenské linie, která nese l.a.“

„Co s tím má společného Los Angeles?“

Krátce se zasmál a zhoupnul mě v náručí. Nevypadalo to, že bych mu tam překážela, měl spoustu času, aby mě postavil na nohy.

„Lykantropí agens, Tori, ne Město andělů.“ Bylo to poprvé, co použil mé jméno, a já se kousla do rtu, abych ho nepožádala, ať ho vysloví znova. Zkrátka, měsíce samoty si vybíraly svou daň a on byl… on… na mě modře koukal.

„Bude ti lítat tlak, může se stát, že opravdu omdlíš.“

„Tys omdlel?“

„Ne.“ No jistě. A já musím automaticky vymetat koberec, protože jsem ženská?

„Otázka pořád platí. Aspoň přibližně – za jak dlouho?“

„Příliš dlouho ne, tvá krev je silná. Řekni mi, jaké byly okolnosti tvého narození?“

„Jak to myslíš?“

„Tvá matka, rodila tě snadno?“

Ztuhla jsem. „Proč se na tohle ptáš?“

„Odpověz mi, prosím. Je to důležité.“

Zadívala jsem se na svou pěst, položenou na břiše.

„Ne, neměla jsem snadnou cestu na svět. Byla jsem v obrácené poloze a byla jsem velká.“

Zvedla jsem k němu oči, ty jeho znovu přikryl tmavomodrý závoj.

„Maminka krátce po mém narození zemřela, Rubene.“

„To je mi líto.“

Hned, jak jsem začala rozum brát, uvědomila jsem si, že mé narození matku zabilo. Bylo těžké s tím žít.

Ruben na mě přemýšlivě koukal a já na okamžik, na krátkou chvíli, zahlédla za tou modrou oči jeho vlka.

„Budeš výjimečná. Teď můžu říct, že to bude velmi rychlé. Měsíc je na ústupu, ale i tak to bude jen pár dní.“

Potřásl hlavou a nadechl se.

„Pořád čekám, kdy začneš řvát, nebo mě přinejmenším praštíš. Nebo prostě… něco. Nedokážu říct, jak moc mě to mrzí. Sakra, ta fráze to vůbec nevystihuje. Mrzet by mě mohlo, kdybych zapomněl přijít včas na schůzku, ale já ti změnil život. Převrátil jsem ti ho naruby!“ Ústa měl stažená do tenké linky, čelisti zaťaté.

Sama jsem tomu nerozuměla, nechápala jsem, že tu nelítám vystresovaná či nepředvádím filmový záchvat, ale upřímně? Nejvíc ze všeho jsem cítila úlevu. Věci začaly zapadat na své místo. Vzpomínky se řadily a už nebyly zmatené a fantasmagorické. Dávaly smysl. Mnohé v mém životě začínalo být jasné a já už zcela jistě věděla, kdo byl můj otec. Vědomí toho, kdo jsem, čím jsem, nebo spíš čím budu, mě neděsilo. Jiného člověka zřejmě ano, Rubenovy obavy jasně ukazovaly na to, že ne každý přijme nevyhnutelnost proměny. Já se ale cítila dobře, slepá místa v mém životě se zaplnila a bylo to správné. Už jsem věděla, a to mě uklidňovalo.

Přidržela jsem se pevněji jeho ramene a zahleděla se mu upřeně do očí. Byly nervující. Sama mám obyčejné, zelenohnědé. Jeho modrá byla opravdu zvláštní a neobvyklá. Ten husky byl vcelku dobrý příměr, jak jsem mohla takhle zblízka posoudit.

A panenka uprostřed měla lehce protáhlý tvar. Jen mírně, tím způsobem, že vás to nutí na chvíli zaostřit vlastní oči, jestli vidíte dobře.

Chvíli jsme se na sebe dívali. Než to začalo být divné, pohnul hlavou, culík mu přejel vzadu po krku sem a tam. Usmál se, pomalu mě postavil a přidržel za nadloktí.

„Měla by sis sednout. Ono se to na pár hodin uklidní, ale pak se rozeběhnou změny v tvém těle naplno. Rád bych u toho byl.“ Zřejmě bude na co koukat. Na vlastní proces proměny jsem zatím nechtěla myslet a obligátní otázku bolí to? si fakt odpustím. Moment, být u toho znamená, že…

„Chceš být tady? Se mnou? Jako tady u mě?“ Koukala jsem na něj, oči jako talíře. „Proč?“

V jeho strnulém postoji bylo opravdu mnohé ze zvířete, ta úsporná nehybnost, pekelné soustředění, žádný zbytečný pohyb.

Já se chtěla ošít, podrbat a ustoupit aspoň o dva metry, on se ale ani nepohnul.

„Vlastně by bylo lepší, kdybys byla ty u mě. Tedy, nějaký čas. Mám dům na kraji města a, hm, před první proměnou to bude mnohem vhodnější.“ Nedodal, že i po ní, ale to jsem v tuhle chvíli ještě nevěděla.

„Ty mi nabízíš společný bydlení na prvním rande?“ Musela jsem to trošku zlehčit. Usmál se. Měla jsem příšernou chuť zabořit prsty do těch úžasných dolíčků, co měl ve tvářích.

„Abych byl upřímný, dámské hygienické potřeby v mé koupelně mi zrovna nechybí.“ Chtěl se ušklíbnout, ale po tváři mu přeběhlo něco jiného, a já bych řekla, že je to přesně naopak.

Útok ženskými serepetičkami na jeho mužské teritorium nebylo to, co by nás v tuhle chvíli mělo trápit.

„Proč bys tohle všechno dělal? Víš, když na věc přijde, na to podstatné budu stejně sama. Můžeš mi říct co a jak a pak prostě počkat.“

Zatvářil se odmítavě. „Není to tak jednoduché. Jsem za tebe zodpovědný, jsi první, koho jsem… kousnul.“ Co chtěl asi říct, než změnil poslední slovo? Nakazil? Aktivoval? Blbě zní oboje.

Odkašlal si a váhavě pokračoval: „Tori, rád bych tě o něco požádal.“

Zvedla jsem obočí a nakrčila čelo. Pak jsem se pohodlně posadila do křesla a zastrčila nohy pod sebe.

Dosedl na gauč proti mně a opřel si lokty o kolena. Zasmušile na mě koukal.

„Tak spusť, copak ode mě velký zlý vlk potřebuje?“

Zíral na mě a v obličeji se mu měnily výrazy jako na běžícím pásu. Povzdechl si.

„Nejdřív bych si přeci jen dal toho panáka.“

5.

Budova, ve které měla kanceláře Centrální evidence lykantropů, tedy „CEVIL“, stála na západním okraji města a vypadala naprosto obyčejně, nezajímavě. Jen malá lesklá cedule vedle vchodových dveří s blíže nevysvětlenou zkratkou dávala tušit, že jsme na správném místě.

Prošli jsme dveřmi a pomalu kráčeli dlouhou tmavou chodbou. Prostředí vypadalo dokonale chladně a neosobně, holé zdi bez barev, nástěnek nebo obrázků. Pouze přísná účelnost nutící vás rychle si odbýt, co potřebujete, a vypadnout.

Míjeli jsme několik dveří, které nebyly nijak označené. Žádná jména, ani vysvětlující cedulky. Jen čísla.

Rubenova kolínská, smíchaná s jeho vlastní vůní, se kolem mě vlnila v nevětraném vzduchu chodby a já jej vedle sebe vnímala s dokonalou ostrostí.

Znovu jsem po něm mrkla, dnes ráno asi posté. Vlasy neměl stažené gumičkou, bohaté a lesklé se mu vlnily kolem hlavy, a já z toho byla celá pryč.

Měl světlé kalhoty a béžovou košili s tenkým proužkem. Formální dojem odlehčil rukávy vyhrnutými až k loktům a já si cestou sem, na sedadle spolujezdce, mohla oči vykoukat na jeho silná předloktí a ruce volně položené na volantu. Zadek a ruce, tohle mě spolehlivě dostane. A oči. Ty své mi právě ukázal, když se ke mně otočil a usmál se.

„Děkuju, že to pro mě děláš.“

„Poděkoval jsi mi už dvacetkrát, to vážně stačí. Navíc teď budeme cosi jako příbuzní a v rodině si lidi pomáhají, ne?“ Chvíli si mě prohlížel.

„Termín „příbuzný“ není přesný. Budeme ‚spříznění‘, tohle slovo to mnohem líp vystihuje,“ odpověděl tiše a já se na něj překvapeně zahleděla.

Na analýzu a případnou odpověď jsem neměla čas, došli jsme ke dveřím na konci chodby s číslem osm.

Ruben se nadechl a položil mi dlaň na záda. Drobné vlnky mravenčení se mi rozeběhly tělem. Reagovalo na jeho přítomnost a nedalo se s tím nic dělat. Dotyk to jen umocnil.

Byl napnutý, cítila jsem, jak mi jeho dlaň mezi lopatkami doslova vibruje. Nerozuměla jsem tomu, mně to zatím připadalo jako obyčejná návštěva neobyčejného úřadu. Nepříjemné, ale k přežití. Od okamžiku, kdy mě naložil do auta, byl jako struna. Možná mi úplně všechno neřekl a teď je pozdě se ptát.

„Připravená?“ zeptal se a já odfrkla.

„Jo. A zkus se uklidnit, prosím. Připadám si jako u zubaře.“

„Se zubařem si už nikdy nebudeš muset dělat starosti,“ zavrčel, šťouchl mě do zad a zároveň otevřel dveře.

Vešli jsme do místnosti.

Bílá malba na zdech dodávala slovu „strohý“ nový rozměr. Prostoru dominoval velký stůl se židlí, na kterém byl počítač a vcelku obvyklá změť kancelářských věcí. Za stolem u zdi stála skříň s velkou registraturou a to bylo veškeré zařízení.

Slyšela jsem tekoucí vodu, pak ji někdo zastavil a ze zadních dveří vešel do místnosti muž.

Utíral si ruce do papírové utěrky, a když nás uviděl, strnul uprostřed pohybu a zadíval se na Rubena.

Vzduch náhle ztěžknul a atmosféra by se dala krájet. Z Rubenova těla sálaly vlny energie, kterou jsem intenzivně vnímala. Až projdu proměnou, bude to prý ještě horší, slíbil. Ukročila jsem do strany, abych se od něj dostala kousek dál. Byl to zcela podvědomý reflex, ale naprosto správný. Měl zaťaté pěsti i čelisti. Střelila jsem pohledem z jednoho na druhého.

Muž odhodil zmačkanou utěrku do koše a postavil se za stůl.

Byl vysoký, ne tak jako Ruben, ale pořád ten přívlastek seděl. Světlé, na krátko ostříhané vlasy měl nad čelem sčesané dozadu a byl precizně oholený. Štíhlý, ale ne hubený, spíš šlachovitý. Tušená síla, skrytá pod tmavým oblekem s košilí. Vypadal jako cokoliv jiného, jen ne úředník. Hledala jsem vhodné slovo. Snad agent? Přemýšlela jsem, co přesně je, a zahleděla se mu do obličeje.

Ty oči. Bylo to v nich. Měl je dokonale bezvýrazné. Barvou jsem si nebyla jistá a v tuto chvíli to ani nebylo důležité. Jeho oči pod obočím vypadaly jako dvě díry po kulce. Ne, tohle rozhodně není úředník. Zadíval se na mě a já okamžitě cítila vzrůstající neklid. Nelíbil se mi, v jeho postoji, v jeho nevýrazu bylo jasně patrné nebezpečí.

„To jsem mohl vědět, že tu budeš zrovna ty!“ Ruben popošel ze strany na stranu, hlavu měl skloněnou a nespouštěl z muže za stolem oči.

„Jo, to je prostě zákon schválnosti, že. Můžu tě ujistit, že bych si radši sedl na řadicí páku, než musel mluvit právě s tebou!“

Mužův hlas byl pomalý, klidný a rty se mu sotva pohnuly. Z Rubenova výrazu bylo zřejmé, že pocit znechucení je vzájemný. Muž v obleku mě sjel pohledem odshora dolů. Jako by mě rozřízl laserový paprsek. Po páteři mi přejel studený prst. S tou řadicí pákou bych se vyrovnala snáz, řekla bych.

„Tak sis vybral, Chétire?“ Znovu ten líný hlas. Mluvil k Rubenovi, ale nespouštěl ze mě oči.

Nálada v místnosti se přiostřila. Ruben vypustil vzduch přes stisknuté zuby a ještě víc se napjal – pokud to bylo vůbec možné.

„Vybrala si sama, Mikaeli, jinak bychom tu nebyli.“

Tvářila jsem se naprosto odhodlaně, abych podpořila jeho slova.

Ruben u mě včera zůstal dlouho do noci, nebo spíš do časného rána. Přestože jsem příliš nespala, únavu jsem necítila. Během dlouhého monologu mi mimo jiné řekl, že stát se jedním z lycas vyžaduje schválení CEVILem. Populace proměněných byla evidována, přísně sledována a hlídána. Bylo jedno, jak moc se to vlkům nelíbí, jak moc to vadí jejich nespoutané duši. Společnost si vymínila kontrolu nad jejich počty poté, co se před nějakou dobou situace poněkud zvrhla a řady extrémně narostly. Mnohé z nově proměněných byly ženy. Ještě teď mě zpětně pobavily Rubenovy rozpaky, se kterými popisoval záležitosti spojené se sexualitou vlků. Dokonce se i začervenal a asi nemá cenu říkat, že měl mou plnou pozornost a že bych vcelku ocenila praktickou ukázku. Vyprávěl mi, že se mnoho z nich pokoušelo o soužití se ženou a že jen některým se to podařilo. Pokud ano, tak za cenu mnoha ústupků a obětí na obou stranách. Vlk v páru s lidskou ženou či vlčice žijící s mužem museli obětovat svou přirozenost. Mnohem častější tak byly osobní tragédie a neštěstí devastující celé rodiny. Navzdory pro mě vcelku pikantnímu tématu měl Ruben během hovoru v očích smutek a já se moc chtěla zeptat, zda mluví z vlastní zkušenosti. Na přímý dotaz jsem si zatím netroufala, znali jsme se příliš krátce. Upřímně ale musím říct, že mě velmi zajímalo, zda je v jeho životě nějaká žena. Divila bych se, kdyby ne, s jeho vizáží.

Vysvětlil mi, že chtíč a náruživost vlka je někde docela jinde, v jiné sféře a pro ženy je takový vztah nebezpečný právě po sexuální stránce. Někoho roztrhat nemusíme jen zuby, řekl doslova. V břiše mi po těch slovech zatrnulo.

V minulosti se objevilo hodně případů cíleného nakažení, aby vlk získal plnohodnotnou družku. Mnohdy to bylo bohužel násilné a ze strany ženy nechtěné, a proto jsme byli nyní tady. Abych oznámila svůj úmysl dobrovolně se stát vlkem podle vládou stanovených pravidel. To, že jdu takříkajíc s křížkem po funuse, muselo zůstat mým a Rubenovým tajemstvím. Důsledky mi včera podal velmi sugestivně a já tušila, že vykonavatele mám přímo před sebou.

Mikael obešel stůl, opřel se o něj a založil si ruce.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mě.

„Viktoria Mayerová.“ Způsobně jsem pánovi z úřadu sdělila celé jméno, dlaně spojené za zády. „A ty?“

Pousmál se.

„Mikael Sköld. Jak ses tu ocitla?“

„Myslíš v téhle kanceláři?“

„Myslím ve Státech. Jsi Evropanka? Nemůžu zařadit tvůj přízvuk.“

„Jsem Češka.“ A nemůžu tě zařadit celého. „A ty?“ Pokračovala jsem stejnou otázkou jako před chvílí.

„Narodil jsem se ve Švédsku.“

„Proč jsi tam nezůstal?“ A neděsíš někoho jiného někde jinde.

„Řekněme, že jsem potřeboval větší… loviště,“ řekl vcelku tvrdě a upřel své oči na Rubena. Jsou šedé, uvědomila jsem si. Slyšela jsem slabý pravidelný zvuk, ale nevěnovala mu pozornost. Tu měl muž přede mnou. Tak Švéd. Bylo by hodně hloupé cítit cosi jako spřízněnost s tímhle člověkem jen proto, že oba pocházíme ze stejného kontinentu. To mi bylo jasné po prvním pohledu, který mi věnoval.

„Nestýská se ti po severu?“ zeptala jsem se a před očima měla lodě Vikingů. Jako by z jedné z nich vypadl. Stočil ke mně tvář a usmál se. Až k očím mu ale úsměv nedorazil.

„Ne. Jsem tady spokojený. Řekni mi, Viktorie…“

„Tori.“

„Tori, dobře. Řekni mi, jak dlouho jej znáš?“ Kývl bradou k Rubenovi.

Zvuk, který jsem slyšela z pravé strany, zesílil. Prokrista, on vrčí! Vrčení plynule přešlo do věty.

„Stýkáme se už nějaký čas.“

„Tebe jsem se neptal, Chétire.“

Zvedla jsem ruku. Poprvé jsem to přešla, podruhé už nemohu.

„Moment. Znovu jsi Rubena takhle nazval, co to znamená?“

Mikael předvedl další žraločí úsměv a propíchl Rubena pohledem.

„Znáte se nějaký čas a tys nepovažoval za nutné jí sdělit, že jsi alfa smečky v této oblasti? Že ti náleží titul Chétira, vůdce?“

Rozšířily se mi oči a překvapeně jsem se na Rubena zadívala. Střelil po mně koutkem oka, temného jako půlnoc, ale dál koukal dopředu s hlavou hrdě vztyčenou.

„To není tvá věc. Vybrala si život mezi lycas a vybrala si mě, abych ji do něj uvedl. Je svobodná, bezdětná a plnoletá. Je prvním člověkem, jehož proměnu spustím, takže není důvod, abys to nepovolil. Pokud nemáš nějaký, o kterém nevím,“ dodal a ta slova byla přímo těhotná skrytým významem. Mě ale v tuhle chvíli zajímalo něco jiného a já jej upřeně sledovala během celého proslovu. Kdy mi to hodlal říct? Kdy se chtěl pochlubit, že je vůdce? Alfa? Měla jsem pocit, že tohle je informace, o kterou se určitě podělit měl.

Bylo ale zřejmé, že se tu odehrává něco, co se mnou nijak nesouvisí. Oba muži v místnosti se vzájemně propalovali pohledem. Ruben propínal prsty a jejich konce vibrovaly, oči černé jako voda ve studni. Mikael svěsil ruce podél těla a rozepnuté sako mu na levém boku tak docela nesedělo. Měla jsem pocit, že sebemenší pohyb vyvolá prudkou reakci, a rozhodně jsem nechtěla být uprostřed. Zatím stále člověk, nemám ani zbraň, ani zuby.

„Nechtěl by mi někdo z vás vysvětlit, o co tu jde? Domnívala jsem se, že tu vyplním nějaký formulář, nebo tak něco. Otisknu palec, daruju krevní vzorek, nebo prostě předvedu, že jsem příčetná a mohu se sama za sebe rozhodovat, a tím to hasne. Nevím, co mezi sebou máte, a je mi to jedno, netýká se mě to.“

Mikael ke mně pootočil hlavu.

„To není úplně přesné, ale já nejsem ten, kdo by ti to měl vysvětlit. Ty mi ale něco vysvětli. Chceš se vzdát toho, kým jsi. Proč? Proč hodláš obětovat svůj přirozený, lidský život? Víš, že s největší pravděpodobností nebudeš schopná donosit dítě? Vysvětlil ti i tuhle stránku věci?“

Bez mrknutí se na mě díval a já mu to oplácela. Cítila jsem teplo, šířilo se mi uvnitř těla a zároveň mi kůží prostupovaly vlny energie, valící se z Rubena. V místnosti se už téměř nedalo dýchat. Poznámka o dětech mě zasáhla víc, než jsem si byla ochotná připustit. Kruci, doufám, že sebou neseknu znova… a tady.

Mrkla jsem a pokrčila rameny.

„Proč, sakra?“ Z Mikaelovy tváře na malý okamžik sklouzla netečná maska a on si ji bleskurychle nasadil zpátky.

Protože stejně nemám na vybranou, pomyslela jsem si.

„Je to mé rozhodnutí, a není to tvoje věc, v tomhle měl Ruben pravdu. Hele, já nevím, jak to tu má proběhnout, ale prostě to udělejme, ať můžeme pryč.“

Přivřel oči.

„Tolik spěcháš na to, aby z tebe byla zrůda?“

Ruben vedle mě zařval. Naprosto nelidský, zvířecí zvuk. Nebyla to nejvhodnější reakce na Mikaelova slova, protože to zařvání bylo zrůdné.

Ruben udělal dva rychlé kroky a ve stejném okamžiku Mikael plynulým pohybem sáhl pod sako a namířil na něj zbraň. Pohled do ústí hlavně Rubena zastavil. Věřím, že jinak by byl schopný projít i zdí. Vzduch všude kolem něj se chvěl a tetelil, na kůži mi jiskřila energie a propalovala se mi dovnitř do těla. Třásl se a šlachy na krku měl jako ocelové pruty.

„Rubene,“ hlesla jsem a vytřeštěně zírala na jeho temné, téměř černé oči, když ke mně otočil hlavu. Spodní část obličeje měl najednou větší, čelist protáhlou dopředu, mezi rty patrné ostré špičky zubů.

Jak uklidnit muže, jako je on? Jak spoutat vlka, který číhá hned pod povrchem a je připravený zaútočit? Nevěděla jsem. Zdálo se, že toho nevím hodně.

Ztěžka jsem od něj odtrhla pohled a obrátila svou pozornost k muži se zbraní.

„Co vůbec přesně děláš? Proč jsi v téhle kanceláři? Protože kancelářská myš opravdu nejsi, to je jasné.“

„Ne, jen to opravdu nejsem. Jsem ten, který hlídá. Který řeší problémy s jejich druhem,“ zasyčel Mikael a trhnul hlavou.

„Jsem ten, koho zavolají, když je zapotřebí uklidit jejich sračky. Ten, který dohlídne, aby těch sraček nebylo ještě víc. Nevíš, co děláš, do čeho se to vůbec pouštíš. O tom, co jsou tyhle stvůry opravdu zač, bych mohl napsat knihu!“

„Jo? A jak by se jmenovala? Muž, který nenávidí vlky?“ odsekla jsem. Nevím, zda za to mohly změny v mém těle, které se již rozeběhly, nebo fakt, že mě to k Rubenovi táhlo nejen kvůli kousnutí, anebo to, že mě Mikael vyděsil, ale byla jsem rozčilená a naštvaná a odhodlaná nás bránit. Nás.

Možná si myslel, že můj názor změní. Nevěděl, že má transformace je hotová věc, a prozradit jsem to nemohla. Kousala jsem se do rtu, zatímco ke mně znovu stočil oči, které nyní už nebyly bezvýrazné. Byly plné chladného vzteku.

„Kdo koho přesvědčil, že jsem zrůda,“ řekl náhle Ruben tiše. „Ona tebe, nebo ty ji?“

Snažil se ovládnout, bylo to patrné z jeho dechu, slyšela jsem tiché, hluboké nádechy, klidnil svůj tep. Založil si ruce na hrudi.

Mikael se na něj zadíval.

„Nikoho jsem přesvědčovat nemusel, rozhodla se sama. A já děkuju bohu, že to udělala, protože jinak bych tě na místě zabil!“

„Nebo já tebe!“

„Jo, ten boj bych bral. Je mi zle z představy, jak musel Deryl rotovat v hrobě, když jeho malou sestru obskakoval přerostlý čokl!“

„Překračuješ hranice, agente!“ Rubenovi už bylo rozumět jen s obtížemi a já se vší silou snažila nedívat se na jeho ústa. Mikael zjevné nebezpečí ignoroval. Zřejmě si to mohl dovolit. Myslím, že takových lidí moc není.

„Ne dost, bohužel. Doufám, že budu mít možnost to změnit. V každém případě ona nezmění to, co cítí. Stejně jako ty nemůžeš nikdy změnit, čím ses stal!“ Odsekával jednotlivá slova, zatímco se dlaní opřel o stůl. Pistoli nepustil.

Ruben znovu napjal paže podél těla.

„Drž, kurva, hubu! Mohla to aspoň zkusit. Udělal bych cokoliv, všechno!“

„Tady nikdy nešlo o to, co bys byl schopný obětovat. I kdybys byl zkrotlý jako pes u boudy, pořád bys byl… pes!“ Nevím, nakolik si dal Mikael na tom znechuceném tónu záležet, ale rozumné to nebylo. Ruben nepříčetně zařval, přeskočil stůl a náhle stál před Mikaelem tak blízko, že se hrudí opíral o hlaveň zbraně.

„Couvni, Rubene, nebo to udělám.“ Mikael ta slova procedil mezi zuby.

„Zkus to!“ Stejně syrová odpověď.

A dost.

„Oukej, jasně. Rozumím. Jde o to, kdo dočůrá dál. Takhle, já si počkám venku na chodbě a zavolejte mě zpátky, až půjde o to, kvůli čemu tu jsme.“

Otočila jsem se na podpatku a mířila ke dveřím. Drobné vlásky vzadu na krku se tetelily a husí kůži jsem měla snad i na patách. Pocit, že je mám oba za zády, byl nepříjemný. Ne, to není dostatečně výrazné slovo. Bylo to děsivé, a aby toho nebylo málo, točila se mi hlava.

Vzduch za mnou se pohnul a najednou mě držel za rameno.

„Zůstaň tu. Počkám na tebe v autě.“ Ruben vyšel ze dveří a s ohledem na to, jak byl vytočený, za sebou zavřel docela tiše.

„A co bude teď, seveřane?“ otočila jsem se k Mikaelovi s otázkou.

Dlouze se na mě zadíval, pak vysunul zpod stolu druhou židli a kývl, ať se posadím. Sesunul se na svou, ze zásuvky vytáhl štos dokumentů, položil jej na stůl a podal mi pero.

Povzdechla jsem si. V minulosti jsem vyplnila tolik dokumentů, formulářů a dotazníků, souvisejících s novým životem v nové zemi, že bych jimi vytapetovala svůj byt. Pár dalších prostě přežiju.

Prohlédla jsem si první dokument, vyvrátila oči a začala psát. Mikael mě sledoval pohledem stejně nehybným, jaký má kočka zírající na myší díru.

Bylo to otravné, dlouhé dopoledne.

Konečně jsem mu podala poslední papír a protáhla se.

Mikael vše prohlédl, na několika místech dokumenty orazítkoval a vše zastrčil do papírové složky opatřené popsaným štítkem. Pak se zvedl a vsunul ji do registratury u zdi.

Pomalu obešel stůl a postavil se nade mě.

„Až projdeš proměnou, zavolej mi. Budu potřebovat vzorek tvé krve, jak jsi předtím sama zmínila.“

Koukal na mě dolů a to se mi nelíbilo. Postavila jsem se a náhlá slabost mi podlomila kolena. Přidržela jsem se stolu a zároveň mě Mikael chytil za předloktí. Bylo to automatické gesto a on mě okamžitě pustil, jako by sáhl na rozpálenou plotnu. Jako bych byla jedovatá. Začínal se ve mně zvedat vztek. Řekla bych, že tenhle pocit sílil ze všech nejvíc.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Znamení vlka.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.