Destrukce

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Alex Drescher

Destrukce – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Alex Drescher v nakladatelství

FANTOM Print

SVĚTLA V TEMNOTÁCH

Lovcův odkaz

Zrození adepta

TVŮRCI SVĚTŮ

Destrukce

Odplata *

* Připravujeme

Alex Drescher

Destrukce

TVŮRCI SVĚTŮ I.

FANTOM Print

2019

Copyright © 2019 Alex Drescher

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7594-031-5 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8991-0 (ePub)

ISBN 978-80-739-8992-7 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Naděnce a Štěpánkovi, kteří dělají můj svět tím nejdobrodružnějším místem, a svým rodičům, že mi ten svět darovali.

Svým přátelům:

Táničce, Šárce, Petře, Jitce, Natálii, Jiřině, Janě, Zdeňkovi, Vaškovi a Martinovi – za podporu, přátelství a proč to neříct, i inspiraci. Dotčení už budou vědět…

A nakonec Čurdovi. Chlape, vždyť víš, že bych na tebe nikdy nezapomněl!

Prolog

Tančící dívka se lascivně prohnula v pase a malé zvonečky, jež jí visely kolem zápěstí, jemně zacinkaly. Bylo to upozornění, nebo snad výzva?

Zaměřil se na ni. Vlastně by přísahal, že ji tu ještě neviděl. Bylo to ale klidně možné. V paláci se pohybovalo mnoho žen a dívek, a zatímco jedny odcházely, jiné přicházely. Pro službu i potěchu. Některá, statisticky vzato, mohla uniknout jeho pozornosti. Pousmál se. Neunikala dlouho…

Natáhl se přes hedvábím potažené polštáře, které mu po většinu dne sloužily jako křeslo i postel, a z nízkého vyřezávaného stolku sebral pohár, do něhož urostlý, vykleštěný a sluchu zbavený otrok nalil jiskřivé, opalizující víno.

Svlažil si jím vyprahlé hrdlo a znovu se zahleděl na dívku. Byla opravdu nádherná. Nebylo jí více než patnáct zim, byť tady pořádná zima vlastně nikdy nebyla. Byla vysoká, s nádherně tvarovanými prsy a štíhlými končetinami. Břicho měla sice na jeho vkus příliš ploché, ale jestli se v ní dnes večer uchytí jeho sémě, dlouho ploché nezůstane.

S přikývnutím kvitoval tác s kandovaným ovocem. Fíky a datle mu vždycky chutnaly. Okamžitě si jeden kousek strčil do úst a labužnicky při kousání zavřel oči. Žaludek se dalšímu soustu nevzpíral. Jedl stejně náruživě, jako se miloval. A on se miloval opravdu rád. S každým, kdo ho zaujal. Bylo mu jedno, jestli je objektem jeho touhy žena, dívka, stařena, mladík, člen jeho stráže anebo koza. Šlo jen o touhu, kterou musel vybít.

Právě onu touhu teď pocítil.

Dívka byla opravdu půvabná. Sexy, jak se možná někdy v budoucnu zase bude říkat. A věděla to. Vlastně to vypadalo, že ho dokonce svádí, že je jako květina, jež svými barvami a vůní láká včelu k opylování.

„Opylím tě, květinko,“ pronesl chraplavě a hmátl po ní.

Když ji pokládal k sobě na polštáře, nebránila se. Měla sice oči doširoka otevřené v očekávání toho, co přijde a co dosud nepoznala, ale chřípí se jí chvělo vzrušením. Mohlo to být i tancem, ale raději si říkal, že je vzrušená a ne jenom udýchaná.

Strhl pruh látky, jenž jí kryl prsa, a zabořil se do nich tváří. Lačně vdechoval její vůni a teplo. Vzrušil se.

Rukou šátravě hledal záhyby látky, která jí obepínala boky. Stačilo jediné trhnutí, látka se mu poddala a on odhodil zbylé cáry stranou.

Její vkusně vyholený klín byl lákavý, svůdný, nedotčený…

Spokojeně zamlaskal. Ta nedotčenost se mohla počítat na minuty. A odpočet právě začal.

Překulil se mezi její nohy a rozvázal si tkanice poklopce. Do zad se mu zaryly její nehty. Do jejího prudkého výdechu se vmísilo jeho zasténání.

Náhle ucítil, jak se mu do zad zarylo i něco dalšího. Bylo to jen takové dloubnutí. Studené, možná kovové, ale vzhledem k situaci a jeho postavení naprosto nepatřičné.

Dívka vytřeštila oči a nadechla se. Výkřik jí ale odumřel na rtech.

Pokusil se z ní odvalit stranou a pohlédnout na narušitele. Dívka toho využila ke kvapnému útěku z lůžka.

Když uviděl, kdo mu před chvílí tlačil pistoli do zad, nedivil se jí.

Muž v černém obleku, který do tohoto světa ani trochu nezapadal, měl tvář jako vytesanou z ledu. I oči, byť skryté za tmavými brýlemi, byly určitě stejné. Žádné emoce, nic osobního. Jenomže pistole v jeho ruce, kterou mu mířil na hlavu, byla osobní až moc.

Glock? pomyslel si naprosto nesouvisle. V tomto světě přece pistole neznají. Možná je někdy vynaleznou, ale nebude to dříve než za pár tisíc let.

„Ferdinand Kretzmer, předpokládám,“ pronesl muž. „Nebylo tak těžké vás najít. Vlastně to bylo docela snadné.“

„Co… co mi chcete?“ vysoukal ze sebe a pokusil se uchovat si alespoň trochu důstojnosti zavázáním tkanic svého poklopce.

Po chvíli marných snah ho muž zarazil. „Nechte toho. Nepohoršuje mě to. Navíc, jak vidno, nejste takový velikán, jak se povídá.“

Tváří mu kmitlo pobavení. Byl to ale jen nepatrný záchvěv, jako když se pohne ledová kra. Ve vteřině byl zase pryč.

„Nic… jsem… neudělal,“ zablekotal Ferdinand nešťastně. „Nechte mě, prosím. Dám vám, co si řeknete.“

Muž se ušklíbl. „To jste už přece udělal. Dal jste nám tenhle svět.“

Chtěl něco namítnout, ale jeho slova zanikla v suše definitivním třesknutí.

Ano, byl to glock.

1. kapitola

Na červené nebe se dá zvyknout. Ono vlastně není pořád červené. V noci je černé. Tedy pokud temnotu nezaženou erupce některého z vulkánů anebo nelétají bolidy. I z padajících meteorů bývá víc světla, než bych čekal.

Ráno ale začíná čerň ustupovat a nebe se projasní. V místě, kde se dá tušit slunce, je červená nejjasnější. Začíná jako rumělková a pak slábne až do světle oranžové. Zbytek nebe projde proměnou z karmínové do čisté červeni. Černé zůstanou jen mraky. Vypadají jako napité vodou, ale nejsou. Co jsem tady, ještě nezapršelo. A mělo by – země je tu suchá a rozpraskaná.

Během vrcholícího léta tu doslova není k žití. Jediné bouře jsou tu prašné, a to pak prudce hnaný písek funguje jako bruska, která do pěti minut dokáže proměnit chlapa v anatomickou pomůcku. Pár takových kostějů jsem už viděl a ani jeden nebyl nesmrtelný.

Horší jsou ale elektrické výboje, které prašnou bouři provázejí. Už skoro zapomínám na skutečnou bouřku, na ten čistý a svěží vzduch ještě vonící ozónem, co po ní pak zbyl. Po prašné bouři nic takového není. Jen další pekelné horko a dusno. Některé bouřky holt vzduch nevyčistí.

Dnes bylo ale nebe až na pár mráčků čisté. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se schylovalo k další kataklyzmatické bouři jako před týdnem. Ještě není jejich sezóna. To pak nevylézáme z krytů i celé dny. Pět, šest bouří denně. Ty noční nepočítám, protože spím. Mimo sezónu přijde bouře tak jednou za měsíc.

Zvykl jsem si. Stejně jako ostatní. Prostě to tak je. Stejně nás už nerozhází ani zemětřesení, erupce sopek či pády všech možných nebeských těles. Lidi vydrží všechno. Alespoň se to říká. Existují samozřejmě i výjimky – každou chvíli to někdo vzdá. Lidi prostě přicházejí a odcházejí.

Tady se nikdo nevěší. Prášky se nepolykají, protože nejsou. Rychlejší je nechat se roztrhat bouří nebo skočit do Chřtánu. Ti, co na to nemají žaludek, prostě zajdou za Temnými. Ti se o ně postarají, a s chutí.

Temné nemám rád. Jsou tak jiní… Příliš jiní, abych byl přesný. Nikdo neví, odkud se berou. Prostě přijdou, když chtějí nebo je někdo zavolá. Nevěřím povídačkám, že pocházejí ze Chřtánu. Na něj se dá svést úplně všechno. Chřtán je sice odporné místo, ale Temní ho ještě o několik úrovní předčí.

Nedokážu je popsat. Jejich podoba se mění. Dokonce bych tvrdil, že je každý vidí jinak. Ti moji mají připosražené humanoidní proporce, jsou podsadití a s křivýma nohama. Šedí jako popel. Nic víc k nim říct ale nemohu. Jejich podoba se tetelí a vlní jako vzduch nad rozpálenou silnicí. Kdykoli se na ně podívám, udělá se mi špatně. Jako by se jim můj mozek vzpíral.

Ostatní takový problém nemají. Třesou se před nimi, kvílejí anebo utíkají, ale špatně je z nich jen mně. A to od prvního dne, co jsem sem přišel. Nevím už, kdy to bylo, ani odkud jsem se sem dostal. Prostě jsem se tu objevil, stejně jako všichni ostatní. Jsem tady a čekám, až odejdu. Tak jako ostatní.

Vzhledem k tomu, že vím, jak ti ostatní odešli, nějak se mi ten moment nechce uspěchat.

Siréna oznamuje, že musíme do práce.

Když jsem přišel, ohlašovaly to ještě zvony. Vyvíjíme se. Možná se dočkám doby, kdy mi bude čas odměřovat nějaký ještě modernější přístroj. Třeba hodinky. Určitě by se mi tak neurvale nezakusovaly do hlavy jako ten kolísavý tón, při kterém mám tendence buďto běžet do krytu, nebo sednout k protiletadlovému dělu. To tu ale nemáme.

Vyšel jsem na ulici. Můj dům byl na chlup stejný jako ostatní v ulici. Prostě jen starý panelák s okny zatlučenými prkny, zazděnými nebo jen zahrnutými jakýmkoliv bordelem, který bouře nedokáže odnést. Před domem jsem se potkal se sousedy. Nezdravíme se. Prostě jsem se jen poslušně zařadil a společně jsme vyrazili.

Přidali se k nám lidi z dalších domů, takže jsme začali připomínat malou demonstraci, až na to, že demonstranti nechodí s pohledem zapíchnutým do země. Pokřikují, mají transparenty a taky slevu u kameníků na dlažební kostky. My jen postupujeme kupředu.

Naším cílem je fabrika. Jak honosný název pro komplex polorozpadlých baráků, které kdysi opravdu fabrikou byly… Nebo si to aspoň myslím. Nad branou je nápis „tkovické železár“.

Jasně, není úplný, bouře holt dělá svoje, ale určitě jde o železárny. To by taky vysvětlovalo všechny ty stroje, pece a hromady pomalu rezivějícího železa, kterými se musíme deset hodin denně prohrabovat.

Jsem sběrač. Ne lovec… Mým úkolem je hledat v areálu fabriky cokoliv, co se dá použít a donést to předákovi. Ten mi za to dá poukaz na jídlo a možná taky nic. Jednu dobu se ti nahoře sháněli po čemkoliv měděném. Tehdy jsem brakoval stará vedení a rozkuchával stroje jako divý, ale aspoň jsem se pořádně najedl. Sice ne dosyta, ale muselo to stačit. Pořád to znamenalo více než obvykle.

Pak se ale z ničeho nic přestali ti nahoře o měď zajímat. Jako by jí měli už dost, což je ale nesmysl. Místo toho začala být v kurzu ozubená kola. Velká, malá, lhostejno jaká, hlavně když měla zuby. Bylo však mnohem těžší taková najít a sběrači pro ně museli do továrních hal. Moc sběračů na jednom místě nedělá dobrotu, zejména když je na tom místě i dost kovových a úderných věcí.

V podstatě každý den se tu strhne několik bitek o drahocenný nález. Nálezce se někdy ubrání, jindy skončí špatně. Mrtvé nebo těžce raněné odváží Služba černou sanitkou. Do nákladového prostoru se dá nastrkat i osm nebožtíků najednou. Další dva až tři se dají přivázat na střechu. Někdy ani to nestačí.

Já o Službě a ona… Ne, za humny není. Dva její příslušníci stojí na chodníku, kam my obyčejní smrtelníci nesmíme vstoupit, a sledují nás. Já je sleduji jen koutkem oka, protože správně mám koukat před sebe na zem a nevšímat si nikoho a ničeho. Občas to člověk může porušit, ale nesmí ho u toho nikdo vidět. Rozhodně by ho neměli vidět Služebníci ani jejich donašeči. Už jsem vám říkal, že se mrtvoly házejí do Chřtánu? Sám už nevím, ale je dobré vědět, že se tam házejí i polomrtvoly a všichni nepohodlní. A to je setsakra široký pojem, to mi věřte.

Prošel jsem kolem nich. Nezajímal jsem je. Místo toho se zaměřili na nějakého chudáka, co se ploužil pár metrů za mnou. Beze slova si ho vytáhli z davu a začali mu vtloukat do hlavy pravidla naší zákona dbalé společnosti. Bohužel si na to vzali obušky.

Jekot toho nešťastníka nikoho nepřiměl zvednout hlavu. Dokonce to vypadalo, že se většině lidí vypařila podstatná část krku – tak moc se jim hlava propadla mezi ramena.

Do fabriky to naštěstí není daleko a cestou mám šanci potkat tak dvě, maximálně tři hlídky. Zatím jsem měl vždycky štěstí.

V bráně nás už vyhlíží předák. Nevím, jak se jmenuje. Vlastně dost pochybuji, že to ví on sám. Jména jsou tady totiž nedostatkové zboží. Já jsem svoje kdysi určitě měl, ale prodal jsem ho, možná i ztratil, už si prostě nevzpomínám.

Ne, neříkám si Rrrrr ani jinak stupidně. Prostě si neříkám nijak. Jak bych si taky měl říkat, když nemám jméno.

Předák nám ukáže, kam jít. Včera jsem šel do té haly nalevo, dnes mě posílá někam za sebe. Dav se pod jeho pokyny štěpí do několika proudů a obsazuje přidělené budovy. Zakrátko z nich už vychází lomoz. Jsme prostě pracanti k pohledání.

* * *

Adalbert Caine miloval život a s chutí si užíval všech pozitiv, která mu mohl nabídnout. Někteří by ho nazvali gurmánem, znalcem nebo prostě mužem, který umí žít. Bylo v tom uznání a určitě i závist a on se tomu jen smál.

Byl prostě šťastlivec. Přese všechny starosti a problémy, s nimiž se potýkal, šlo pořád ve srovnání s devadesáti devíti procenty obyvatel Země jen o prkotiny.

Zálibně si urovnal nové sako v ramenou. Letošní milánský módní diktát si žádal ledové odstíny šedé a stříbrné, s neodmyslitelným metalickým leskem. Ten oblek ho možná vyšel na víc, než si mohl dovolit běžný příslušník střední třídy, ale té už se stejně vedlo tak bídně, že se o ni nikdo, včetně politiků, nezajímal.

S úsměvem přijal od usměvavé hostesky útlou sklenku šampaňského a nechal se uvést ke svému místu. Přátelsky se pozdravil se dvěma oligarchy, kteří už před lety opustili zmírající Ukrajinu i s polovinou jejích devizových rezerv, a pohledem zhodnotil jejich doprovod.

Snad si ty holky stihly udělat domácí úkoly, pomyslel si uštěpačně, ale nahlas neřekl nic, protože koutkem oka zachytil ministra pro kolonizaci, procházejícího kolem. Také s ním prohodil několik slov a získal od něj příslib budoucí schůzky, z níž, jak tušil, pro oba vyplyne spousta benefitů, aniž by to přidělalo práci daňovým úředníkům.

Dnešní aukce se rozhodně vyvíjela více než slibně. Konečně, právě proto sem i přišel, stejně jako všichni ostatní – ti nejvlivnější a nejbohatší lidé Evropy.

Dnes se totiž konala TA aukce. Největší a nejprestižnější svátek všech investorů a sběratelů antikvit, na kterém se podle katalogu budou dražit opravdové lahůdky. S ohledem na známosti a solventnost pro něj nebyl problém získat pozvánku do tohoto úzkého a v podstatě velmi exkluzivního klubu lidí, kteří se nezdráhali obohatit svoji sbírku o něco, co se dříve „bezúčelně“ povalovalo po muzeích a galeriích.

Nepochyboval ani minutu, že během hodinu trvajícího aukčního šílenství proteče účty dražitelů řeka, možná spíše veletok eur a nových rublů, a pak se všichni přesunou na tradiční raut, kde se budou do nebe vynášet ti nejdravější vítězové a uzavírat další a ještě pokoutnější obchody.

Odmítl nabízené tapas, jejichž lidovost zanikla pod náporem kaviáru, foie gras a piemontských lanýžů, a raději se znovu začetl do aukčního katalogu, který mu po složení jistoty ve výši rovného milionu eur na lucemburský účet doručil diskrétní kurýr.

Nejméně pět z nabízených věcí bylo už celá desetiletí v hledáčku Europolu, ale skutečného sběratele nezajímá původ, nýbrž hodnota. Předpokládal, že než aukce skončí, bude šťastným majitelem nejméně dvou Picassových obrazů, jednoho Rubense a souboru da Vinciho kreseb.

„Dobrý večer,“ přerušil tok jeho myšlenek melodický ženský hlas. Překvapeně zvedl oči od rozevřeného katalogu a pohlédl na štíhlou a distingovaně vyhlížející ženu v elegantním kostýmku doplněném o střídmě zvolenou sadu diamantových šperků.

„Dobrý večer,“ odpověděl a sledoval, jak se žena usazuje přímo vedle něj, přebírá sklenici šampaňského a přátelsky mává na někoho, kdo seděl o dvě řady dál. Odhadoval, že jí nebude ještě ani čtyřicet, ale věděl, že ženy a plastická chirurgie dokážou oklamat každého. Připadala mu ale přinejmenším zajímavá. Rozhodně nevypadala jako ty husičky doprovázející upocené boháče s naditou prkenicí, a fakt, že sem dorazila sama, v něm vyvolal příjemné zachvění. Bohatá, nezávislá, se zájmem o umělecké předměty, o nichž se musí mlčet. Ještě aby byla svolná zbořit nějaké ty konvence.

„Našla jste něco zajímavého?“ zeptal se jí, když listovala katalogem. „Porcelán z dynastie Ming, nebo snad ty mezopotámské basreliéfy?“

S potěšením sledoval, že mu oplácí úsměv. „Ne, o ně zájem nemám, ale s prázdnou odtud odejít nehodlám.“

„Jestli máte zájem o toho Rubense,“ pronesl, zatímco se usilovně snažil, aby mu v očích zaplála šelmovská světýlka, „pak očekávejte lítý boj. Nevzdám se ho ani za nic.“

Zvonivě se rozesmála. „Ne, kdepak, o Rubense mi určitě nejde.“

Pak její úsměv vystřídala naprosto nečitelná maska pokerového hráče. „Přišla jsem sem pro vás, pane Caine,“ oznámila mu. „A rozhodně vám nedoporučuji ten váš lítý boj. Na galerii mám tři muže a další dva sedí hned za vámi. Toto setkání mě stálo šest milionů jen na vstupném, takže jistě chápete, proč dnes rozhodně nechci odejít s prázdnou.“

Pokusil se vyděšeně najít její komplice, ale zastavila ho její ruka, kterou mu položila na stehno. „Tak se přece uklidněte. Nikdo vás nechce zabít. Tedy zatím,“ dodala ještě, a pak ke svému překvapení ucítil palčivou bolest přesně v místě, kde spočívala její teplá dlaň.

„Nebojte se, nejde o žádný neurotoxin ani jiný kontaktní jed. Jen o neškodné anestetikum,“ zašeptala mu do ucha. „Jak jsem řekla, nejsem tu, abych vás zabila. Jen si chci promluvit. Ale ne tady, odvedu vás na mnohem klidnější místo.“

Tělem se mu šířilo teplo a podivná malátnost. Vzhlédl od její ruky a stále zamlženějším pohledem jí pohlédl do očí. „Ty! Já tě znám…“

Přikývla. „Určitě ano, ale teď už bychom se měli vydat na cestu. Doprovodíte mě?“

Sledoval, jak se, zcela zbaven vlastní vůle, zvedá ze židle, nabízí rámě té ženě, jejíž jméno mu neškodně proplouvalo myslí, a pak se jí nechává odvádět pryč.

Zřízenci právě na pódium přinesli první dražený předmět a v hluku padajících nabídek a volání dražitele si jejich odchodu nikdo nevšiml.

* * *

To soukolí jsme našli všichni tři v podstatě najednou. Prostě jsme jen společně odtáhli stranou ten zatraceně těžký kus plechu. Kdo mohl tušit, že je za ním ten stroj? Bylo to jako malé Vánoce – tři ozubená kola byla vidět hned a nějaká další se dala tušit pod oplechováním.

Malé bohatství udělalo s naším spojenectvím krátký proces. Mí kolegové se ve zlomku vteřiny rozhodli, že je jim dělení nálezu proti srsti. A najednou jsem jim byl proti srsti i já. Jeden si na mě vzal ocelovou trubku a druhý něco, co vypadalo jako staré a zrezivělé páčidlo.

Rozhlédl jsem se. Nikde poblíž nebyla žádná vhodná zbraň. Bral bych cokoliv – tank, kulomet, francouzák…

Vyhnul jsem se trubce a zablokoval páčidlo v letu. Stačil úkrok s půlobratem a páčidlo posloužilo k odražení opět přilétající trubky. Kovové zazvonění doprovodilo zaúpění majitele páčidla. Stačilo si to jen pořádně vyměřit a trubka mu rozdrtila prsty.

Najednou bylo páčidlo jen moje. Na krátký čas – než jsem ho tomu druhému zmetkovi zarazil pod bradu.

Spolupracovník s rozdrcenou pravicí klopýtal pryč ode mě a zoufale přitom štkal. Neměl z dnešního dne nic a s takovou rukou ho Předák zítra nezaměstná. Nejspíše na něj zavolá Službu. A to nikdy nedopadne dobře, protože jestli ti nahoře opravdu něco nesnášejí, tak živit nějaké budižkničemu.

Páčidlo jsem použil k vylomení kol z jejich usazení. Ani jsem na to nemusel použít kladivo. Šlo to skoro úplně samo. Za hodinku jsem byl šťastným majitelem pěti ozubených kol. To znamenalo, že mám na několik dní vystaráno. Bude dost jídla a možná i nějaké ty úlevy. Slyšel jsem, že v jiných sektorech se dají sehnat i moc zajímavé věci. Dokonce i zábava a trocha toho povyražení. Třeba ženské. Kdysi jsem tady jednu zahlédl. Teda ne tady, ve fabrice nedělá jediná sběračka a na sídlišti taky nejsou. Zahlédl jsem ji na hranici sektoru. Šla po ulici s nějakými Služebníky. V druhém sektoru musí být nějaké jiné sídliště. Možná tam bude ženských víc. Služebníci by to mohli vědět. Určitě je tam hlídají a možná i něco víc. Jo, někdo se holt má…

Předák dorazil ještě před koncem směny. Tlačil před sebou malý rozhrkaný vozík, ve kterém měl sklad i účtárnu v jednom. Převzal si můj výdobytek a za něj mi na ruku vyplatil osm poukázek na jídlo. A malou, křivou a humpolácky ubalenou machorku.

Cigareta!

Na místní poměry se rovnala opulentní večeři s polonahými dívčinami a šampaňským tekoucím proudem. Opatrně, jak se sluší na vzácnost, jsem si ji strčil do kapsy košile.

Předák možná čekal, že si zapálím a že mu dám potáhnout, ale musel jsem ho zklamat. Měl jsem s ní jiné plány.

Měl ve vozíku nejméně deset takových. Jestli si chce zakouřit, ať si jednu z nich zdefrauduje.

* * *

„Todle je na podnik,“ ozvalo se a na stole před ním přistál orosený půllitr. Třískl o desku pokrytou bezpočtem fleků a vrypů a kus z nadýchané pivní čepice sjel líně po boku sklenice a rozplizl se na dřevě.

Henryk se napil, tu bělavou kupku bublinek smázl dlaní a otřel si ji o kalhoty.

„Čistota – půl zdraví,“ okomentoval to výčepní, kterého jeho počínání pobavilo, ale nyní pokračoval vážným hlasem: „Co tě přivádí do pekla undergroundu? Nevypadáš na to, že sis přišel poslechnout poslední vypalovačky The Coat Replicants.“

Henryk se s úšklebkem rozhlédl po lokále zaplněném více či méně vlasatými rockery v ošoupaných riflových vestách pokrytých názvy dávno zapomenutých nebo zakázaných kapel.

„Tady bych nezapadl,“ okomentoval svůj vzhled nenápadného důchodce žijícího jen díky benevolenci Úřadu pro recyklaci.

„Takže co bys potřeboval?“

„Ještě provozuješ Hlas Metallicy?“ zeptal se ho opatrně.

Výčepní se ušklíbl. „Tahle rozhlasová stanice už dávno nejede. Vždyť víš, že jí před lety vzali licenci jak pro éter, tak pro síť a… a já s ní neměl nic společného,“ dodal ještě rychle, jako by se obával, že jejich rozhovor neunikl zvědavým uším štamgastů.

„Ale vybavení ještě máš?“ položil mu Henryk další otázku, tentokrát doplněnou o dlaň, kterou k výčepnímu pomalu posouval po desce stolu.

Na moment ji nadzvedl a odhalil zlatavý jas, který byl vidět i ve tmě zapadlého rockového klubu, a pak dlaň opět přitiskl ke stolu.

„Potřebuju si ho půjčit. Na měsíc, dva. Nejde o nic protistátního. Půjde o soukromou zprávu na zacyklené dvouminutové smyčce.“

„Pořád ho hledáš?“ zazněla otázka. „Jsi blázen, nebo neskutečný optimista, což vyjde nastejno. Varuju tě, jsou to staré krámy. Dosah nebude víc než pár kilometrů a až nás zaměří, skončíme oba v korekci.“

Henryk zavrtěl hlavou. „Už jsem ho našel a buď bez obav, rozhodně to nemíním používat tady.“

* * *

Noční klid zahájila, jako obvykle, siréna. Proječela se sídlištěm a utichla stejně jako všechen život. Lidé šli spát. Beze slova, bez stížnosti, prostě uposlechli rozkaz. Vždycky to tak bylo.

I pro mě. Do dneška.

Počkal jsem pár minut a pomalu jsem se na lůžku posadil. Poslouchal jsem, ale neslyšel jsem nic jiného než chrápání několika mých hlučnějších sousedů. Vypadalo to, že celý dům usnul.

Opustil jsem lůžko a pomalu vyrazil ven. Tentokrát jsem ale nezamířil k fabrice. Můj cíl byl přesně na opačné straně.

Ploužil jsem se stíny mezi domy, schovával se v prolukách a vyhlížel příliš aktivní Služebníky. Naštěstí jsem to neměl daleko.

Hostinec, kam jsem měl namířeno, neměl žádné jméno, ostatně jako všechno tady, vlastně to oficiálně ani hostinec nebyl, ale Služebníci a Temní ho v podstatě trpěli. Dalo se v něm pořídit řídké pivo a denaturací zavánějící pálenka, a to bylo lepší než cokoliv, co tahle proklatá země nabízela.

Stačilo mít poukázky na jídlo nebo nějakou jinou cennost. Anebo se upsat. I takové jsem zažil. Já se ale dnes večer k otroctví zavazovat nemusel. Byl jsem zbohatlík…

Osm poukázek na jídlo šlo při troše uskrovnění projíst za dva týdny. Případně je investovat.

Hostinský byl můj starý známý už z dob, kdy jsem si začal dávat stranou měděné dráty. Prodával jsem mu je pod rukou, stejně jako drobné součástky, které nazýval elektronikou.

Bral všechno, co jsem mu přinesl. Z některých věcí byl nadšenější než z jiných, z cívek a tranzistorů div neskákal metr dvacet.

Když jsem vstoupil do dveří, vzal mě na vědomí mírným pokývnutím hlavy. Pak přede mě postavil nevzhledný korbel vytočený z červené hlíny, které je všude dost, vypálený v peci, postavené za hospodou. Oficiálně byl hrnčíř či něco takového, ale od pece na pálení byl jen krok k destilační koloně na úplně jiné pálení. Pálenka z obilí šla na odbyt mnohem lépe než fermentovaný nápoj z chlebových kůrek, kterému místní říkali lavorovice. V nabídce bylo i jím vlastnoručně uvařené pivo.

Ještě jsem ani pořádně neseděl, a už jsem měl korbel u úst a pořádně si zavdal. Nevím, kdy ho Hostinský navařil, ale tentokrát se mu povedlo. Anebo jsem byl fakt vyprahlý.

„Dneska,“ utrousil Hostinský, když přede mě stavěl druhý korbel a malý kalíšek pálenky.

Já k němu přisunul čtyři potravinové poukázky a malý igelitový sáček (našel jsem ho před pár dny ve fabrice) s pěticí zaprášených součástek.

Shrábl je do kapsy ušpiněné zástěry a vrátil se za nálevní pult.

V jeho podniku bylo i přes pokročilou hodinu plno. To znamená, že byly obsazeny všechny čtyři stoly, co tu měl. Opilců by se klidně našlo celé město, ale porušení nočního klidu a zákazu vycházení si lajzli jen opravdu zapálení násoskové.

U jednoho ze stolů seděl Hráč. Nazýval jsem ho tak pro jeho schopnost obehrát kohokoli v kostkách o poslední košili. Možná byl opravdu dobrý, snad za to mohly ty jeho kostky, v každém případě na něm bylo vidět, že hladem netrpí.

Vzali jsme se na vědomí a dál se starali o své záležitosti. U mě šlo o chlast a u něj o obehrání dalšího důvěřivce. Na stole před ním už ležela slušná hromádka cenností. Všechny lákalo si vsadit. Až na mě – já ho znám a nevsadil bych si proti němu ani za zlaté prase.

Seděl jsem možná hodinu, než Hostinský vyhnal štamgasty, aby se stihli vyspat na další rachotu.

Nakonec jsme v lokále zůstali jen my tři – já, Hostinský a Hráč.

Hostinský nás nasměroval do zadní části podniku.

„Mám to,“ oznámil nám s nadšením a ukázal na shluk podivných součástek, které celé měsíce pracně pájel dohromady cínem, který se mi podařilo sehnat ve fabrice.

„Rádio,“ popsal tu změť hrdě. „Dozvíme se, co se děje venku,“ zašeptal spiklenecky.

Rázně stisknul tlačítko s kouzelným, nesmyslným nápisem: „ON/OFF“.

Zaprášený reproduktor se rozchrčel.

Hostinský točil nějakým kolečkem a ladil frekvenci, dokud se chrčení nezměnilo v lidský hlas.

Všichni jsme prožili šok. Lidský hlas pocházející od někoho, koho jsme neznali. Po takové době…

Hráč se rozplakal.

Bylo zvláštní vidět brečet někoho, kdo bez skrupulí obírá udřené nešťastníky o poslední groš.

Jenomže z toho hlasu jsem byl naměkko i já.

„… světlo světa… Hospodin nás neopustil…“

Podívali jsme se po sobě. Hospodin? Smysl mi krapet unikal.

Nebyl jsem jediný. Sesedli jsme se blíž k reproduktoru a poslouchali dál.

„Modlete se a budete vysvobozeni…“

Ach jo, pomyslel jsem si. Měli jsme tolik možností. Ne že bych čekal, že naladíme pornokanál, ale po všech těch letech, co si hrajeme na odbojáře, kápneme na pánbíčkářské vysílání?

„Potoč to ještě trochu,“ řekl jsem Hostinskému.

Hlas vystřídalo chrčení, ale po krátké chvilce se ozval jiný hlas. Tentokrát patřil ženě. Problém byl, že nám říkala: „… vysvobozeni. Jen víra nás zachrání… Toto není svět. Toto není život. Probuďte se! Služba nás drží v otroctví…“

Hostinský znovu otočil ladicím kolečkem.

Ozval se roztřesený stařecký hlas, který nám sděloval: „… otroctví nevědomosti!“

Do prdele. Tady se snad nevysílá nic jiného!

Hlas se na moment odmlčel. „A nyní obvyklá oznámení pro členy odboje: Šest dní do západu. Opakuji, šest dní do západu. Použij sílu, Luku. Opakuji, použij sílu, Luku. A přece se točí. Opakuji, a přece se točí. A dnes poslední: Krzyszek! Cholera jasna, czekam na ciebie. Przyjdź!“

Hostinský se zmateně podíval na Hráče a ten zase na něj.

Já se nepodíval ani na jednoho. Nemohl jsem se jim totiž podívat do očí, protože jsem už na rozdíl od nich znal své jméno.

Jmenuji se Kryštof Farský a už vím, kde jsem a kdo mi tu nechal zprávu…

2. kapitola

Bylo mi trochu líto, že jsem rozbil naši nadějnou a v podstatě hodně zárodečnou revoluční buňku, ale nemohl jsem jinak. Stejně by neměla dlouhého trvání. Úspěch byl vyloučen, protože tenhle svět nebyl nakloněn jakémukoliv úspěchu. O cokoliv se tady člověk pokusí, skončí špatně…

Rozloučil jsem se s nimi a vyrazil do města. Byl jsem na jih od jeho centra. Město, tedy jeho trosky, bylo rozděleno do několika sektorů a já byl v tom nejhorším, v místě beznaděje, protože sběrači byli ti nejposlednější z posledních. V jiných sektorech to bylo lepší sice jen o chlup, ale tady hrál roli i ten chlup.

Bylo to jako probudit se z tíživého snu. Vzpomínky se mi vracely pomalu, obklopeny mlhou a spoustou bílých míst.

Uvízl jsem tady příliš hluboko a na příliš dlouhou dobu. Stačilo málo, a zůstal bych tu trčet navěky. Možná by to bylo dobře. Vlastně… kdysi jsem si to myslel.

Siréna budící obyvatelstvo nezazní dříve než za tři hodiny. Na spánek to nebylo nic moc. Na to, co jsem hodlal udělat, by to ale mohlo stačit. Bude muset…

Ulice byly tiché a prázdné. Šel jsem jimi pomalu, ale vlastně mi už ani nezáleželo na tom, jestli mě dopadnou. Služebníci se najednou smrskli na pouhou komplikaci. Nechtěl jsem je potkat, ale pokud se to stane, už nebudu pohledem hypnotizovat zem.

* * *

Samozřejmě že jsem je potkal. Situace se změnila a oni museli zareagovat. Možná tak fungoval celý tento svět – jakmile jsem přestal dodržovat jeho pravidla, začal se bránit. Možná si to jen nalhávám, ale možná má svět stejnou imunitu jako organismus. V takovém případě nebylo těch pět Služebníků ničím víc než pěticí bílých krvinek.

Vyšli z boční ulice ve chvíli, kdy jsem se jim už nemohl vyhnout. Neřekli ani slovo. Jen si významně pohrávali s obušky. Plácali si jimi do dlaně tak vehementně, že by je závodní lékař, kdyby tu nějaký byl, okamžitě poslal na nemocenskou.

Obstoupili mě. Nechal jsem je. Byla to jejich práce. Jenomže co je pro jednoho práce, může být pro druhého zábava.

Společně se jménem jsem si vzpomněl i na spoustu dalších věcí. Některé byly užitečné, jiné méně. Na některé bych dokonce raději zapomněl. Zabolelo mě u srdce. Ne, teď není čas na hnusné vzpomínky. Už jsem zapomněl, že ty hezké bývají někdy těmi nejhnusnějšími.

Raději jsem si vzpomněl na své lekce sebeobrany. A taky na kurzy přežití a výcvik v Prostějově. Tím jsem své vzpomínky ukončil. Dříve, než se dostanu ke Kábulu, Kyjevu, Soulu a Damašku. Ani tyhle vzpomínky nemám rád. Deset roků, které bych raději vymazal z hlavy. Stejně jako lidi, které jsem tehdy potkal.

Pendrek mi hvízdl u hlavy. Očekával jsem, že se mnou hošani budou chtít udělat krátký proces. Jenomže já už nebyl ten samý fatalista bez cíle jako dnes ráno.

Aby to mělo spád, začal jsem si to počítat. Samotného mě zajímalo, jestli jsem náhodou nevyšel ze cviku.

Jedna. Pendrekovač svůj úder příliš protáhl a než si to uvědomil, byl jsem u něj a praštil ho do nejspodnějších žeber. Praskla jako nic. Vyhekl a jeho tělo pod náporem nečekané bolesti zvláčnělo. Než se vzpamatoval, vzal jsem ho levačkou přes tvář a poslal v bezvědomí k zemi.

Vteřina byla pryč.

Dva. Tentokrát se po mně ohnali dva najednou. Prvního jsem chytil za zápěstí a využil jak jeho zbraň, tak i pohybovou energii k odražení úderu toho druhého. Pendreky o sebe hlasitě třeskly. Hned poté jsem mu trhnutím pendrek vyrval z ruky a praštil ho přes ohryzek. Zajíkl se, vytřeštil oči a zhroutil se v marné snaze nadechnout se přes rozdrcenou průdušnici.

Tři. Otočil jsem se na patě a pendrekem paríroval úder druhého Služebníka tak úspěšně, že mu dřevěná tyčka rozdrtila prsty. Zaúpěl a upustil pendrek, který najednou neměl čím držet.

Já naopak ten svůj držel velice pevně, pokračoval v pohybu a bodl ho do krku.

Čtyři. Další Služebník mě chtěl podmést. Jasně, umlátit někoho na zemi, to by mu šlo. Jenomže tady to, hochu, nepůjde. Šel mi pendrekem po koleni. Já jemu po hlavě.

Chcete vědět, kdo se trefil dřív? Napovím vám – dost dutě to křáplo.

Pět. Posledního Služebníka zřejmě vyděsil pohled na kolegu, který skončil s hlavou zmačkanou jako plechovka fazolí z výprodeje. Jeho útok byl chabý a přeopatrný.

A jeho křik, když jsem mu pendrekem zlomil pažní kost, byl pro změnu převeliký. Skončil s ním v podstatě až ve chvíli, když jsem mu ten kus dřeva zarazil do mandlí.

Při číslovce šest jsem si jen spokojeně oprášil ruce.

Ani jsem se nezdržoval jejich šacováním. Služebníci u sebe nikdy nic nemají. Jsou na tom jen o kapičku lépe než sběrači, dělníci a vůbec všichni ostatní nebožáci na tomhle proklatém postapokalyptickém místě.

Postapokalyptickém?

Mou hlavu po dlouhém mentálním půstu začala evidentně navštěvovat nová slova. A další vzpomínky. Uťal jsem je dřív, než tam zapustí kořeny, protože jsem se k nim už nechtěl znovu vracet. Vždyť jsem sem přišel, abych se jich zbavil. To bylo jedno ze specifik tohohle světa. Nově příchozímu se tady za dvacet čtyři hodin vymaže paměť a účinky jsou trvalé; nebo téměř trvalé – jak jsem zjistil na vlastní kůži.

Vlastně ani nevím, proč jsem na tu schůzku vyrazil. Vždyť jsem sem přišel právě proto, abych zapomněl…

* * *

Když se Adalbert Caine probral, zjistil, že sedí na nepohodlné polyplastové židličce bez valné umělecké hodnoty a s rukama spoutanýma za zády v pozici, která se dříve připisovala pilným školáčkům. Už to byl pro něj šok, stejně jako to, že jeho nový oblek nahradila oranžová vězeňská kombinéza z něčeho, co šlo jen stěží považovat za prvotřídní střižní vlnu.

Zmateně se rozhlédl po místnosti a zjistil, že tu není nic moc k vidění. Byla to klasická výslechová místnost, jakou viděl v bezpočtu holovizních detektivek, včetně polopropustného zrcadla a nasupeně se tvářícího agenta.

Z úst mu uniklo vyděšené zajíknutí.

Celý život se pečlivě vyhýbal všemu, co zavánělo všemocnou Lóží, spolkem těch nejmocnějších vládců světa, proti kterým byli Ilumináti partou kavárenských excentriků, a snažil se, aby ho od jejích agentů dělila vzdálenost nejméně několika kilometrů.

Agent, vysoký a ramenatý muž neurčitého věku, stál s rukama založenýma na prsou a zamyšleně si ho měřil. Tedy, Caine se domníval, že si ho měří, protože přes černá skla jeho brýlí nebylo nic vidět. Na rozdíl od Adalberta na sobě měl elegantní černý oblek šitý na míru, jenž byl pro agenty tím, čím byl pro vězně oranžový overal.

„Kde to jsem?“ zaskřehotal Adalbert náhle vyprahlým hrdlem, ale agent jen beze slova zabušil pěstí do dveří, o něž se znuděně opíral. Nebyly to údery vedené silou, přesto Adalbertovi neuniklo, jak se pancéřové dveře chvějí.

Znovu se o něj pokusily mrákoty.

Když se dveře otevřely, do místnosti vešla ta žena, kterou potkal na aukci.

Prý že se vyvíjela slibně, pomyslel si hořce.

Ve stylu hodného a zlého policajta se pro změnu ona přátelsky usmívala a v ruce před sebou nesla na drátěném ramínku jeho oblek.

„Museli jsme vás převléct,“ oznámila mu. „Výrobce toho zklidňujícího prostředku uváděl možnost nevolnosti u jednoho ze sta tisíc případů, ale vy jste rozhodně dosáhl až na jackpot.“

„Takže se mohu převléci?“ zeptal se jí s nadějí v hlase, avšak jako odpověď mu posloužilo zarachocení řetízku pout o polyplastovou židli.

Kývla na agenta, který vyklouzl tiše jako duch z místnosti, aby se za několik vteřin vrátil s druhou židlí. Na jejím opěradle bylo několik čerstvých kapek krve, které s mumlavou omluvou otřel kapesníkem.

„Nechte nás tady,“ řekla mu.

„Ale co když uteče?“ namítl agent nesouhlasně.

S hranou teatrálností se rozhlédla po prázdné místnosti a zareagovala otázkou: „A vidíte tu nějaké klíčky od pout, kulomet anebo… křídu?“

Tentokrát se mu už vyjeknutí nepodařilo ztlumit ani náhodou.

Ona ví, kým jsem. Ona to ví! letělo mu splašeně hlavou a měl co dělat, aby ovládl třas, který zachvátil jeho tělo.

„Víme o vás všechno, pane Caine,“ oznámila mu, jako by dokázala číst myšlenky. A možná to ani nemusela umět, protože měl pocit, že se mu promítají přímo na čelo. „Sledujeme vás už dlouho. Stejně jako jsme sledovali pana Kretzmera. Znáte ho, že?“

Na moment se odmlčela a pak se opravila: „Znal jste ho, že?“

Neodpověděl a ona sáhla do kapsy jeho saka a vyndala malý komunikátor. I když byl nastaven na jeho biometriku a sítnicový sken, naprosto klidně jej aktivovala, než mu před obličej nastavila svítící displej s řadou uskutečněných hovorů.

„Víme, že jste svolal konkláve,“ pronesla klidným hlasem okořeněným špetkou triumfu, „a na vás jen záleží, jestli dostanete toto,“ zatřepala zplihle visícím oblekem, „anebo to, co dostal pan Kretzmer.“

„Udělám cokoliv,“ vyhrkl ještě rychleji, než mu došlo, co to znamená.

* * *

Jejich příchod mě překvapil. Hostinský a Hráč se prostě najednou vyloupli z temného průčelí paneláku a pomalu, téměř nejistě přišli až k ležícím Služebníkům. Problém asi nebyl v tom, že šlo o mrtvoly, těch si tady člověk užije do sytosti, ale že šlo o mrtvoly Služebníků, a ty jsou tu stejně časté jako sníh v pekle.

„Šli jsme za tebou,“ pronesl nakonec Hostinský rozpačitě. Onu zjevnou pravdu jsem přešel mlčením.

„… kdybys chtěl pomoct,“ dodal ještě Hráč, ale bylo jasné, že nevěří vlastním slovům. „Třeba…“

Mávl jsem rukou. „Děkuju, ale mám schůzku. Na opačné straně města… Je to daleko,“ dodal jsem, protože z jejich tváří postrádajících výraz jsem pochopil, že jim dělalo problém pochopit jakékoliv komplikovanější sdělení.

„Vrátíš se do rána? Musíš do práce,“ namítl Hráč opatrně.

Jeho starost, abych nebyl exemplárně potrestán za pozdní příchod do fabriky, byla dojemná. Jenomže když už jsem se vydal na cestu, bylo jasné, že to do sirény nestihnu. Takže se nebudu moci vrátit. A vlastně to ani nechci.

Prostě to teď, když se mi vrátila paměť, už musím udělat. A buď to vyjde, nebo se o mě postarají Temní.

„Už se nevrátím. Odcházím…“

Posmutněli. Uvědomili si to, co mně došlo už dávno – naše odbojová skupina, no, spíše buňka, byla minulostí.

Ale taky nemusela být.

„Pojďte se mnou,“ řekl jsem jim pod vlivem náhlého nápadu. „Kousek odtud je mrtvá schránka.“

„Mrtvá… schránka…“ zamyšleně ta slova převalovali na jazyku. Byla pro ně nová, ale evidentně jim zachutnala, protože když jsem zase vyrazil, následovali mě.

* * *

„Si děláš kozy, ne?“ vyhrkl odredovaný mladík a podezřívavě si měřil váleček srolovaných stoeurovek. Stál zapřený v zárubních dveří od bytu, ale ani to mu nezabránilo klátit se jako třtina ve větru.

Žádné třtině ale nikdy stonkem nekolovalo tolik sněhu jako jemu v žilách. Sotva se držel na nohou a jeho mysl co chvíli odplouvala do dálav, kde byl svět lepší a budoucnost růžovější.

Henryk, šedovlasý a mírně nahrbený muž ve věku, který by v lepším světě šlo považovat za požehnaný, zavrtěl hlavou. „Ne, myslím to smrtelně vážně. Chci od tebe koupit ten byt.“

„Tady v baráku je ale spousta volnejch bytů,“ vyhrkl. „Proč si nevezmeš nějakej jinej?“

„Líbí se mi zrovna tenhle,“ odvětil Henryk. „Můžeš se přestěhovat ty.“

„Taky že jo,“ vyštěkl mladík, hrábl po penězích a vypotácel se na chodbu. „Je celej jen tvůj.“ Ve skutečnosti to bylo napůl skladiště všemožného harampádí, které někdo vyhodil a někdo jiný pro změnu sebral, a napůl skládka odpadků. V ghettu se odpadky už léta nevyvážely. Řešilo se to vytvářením hromad kolem krajních paneláků nebo postupným zaplňováním neobydlených budov, hezky od sklepa až po střechu.

Zvedal vysoko nohy, když tu odpornou změť překračoval, ale musel dovnitř, protože tahle spoušť kdysi byla jeho bytem. Vlastně, podle toho, co zjistil, už tehdy šlo spíše o zárodek squattu, takový protosquatt.

Když se sem nastěhoval, už se spolu neviděli, proto Henrykovi trvalo jeho nalezení tak dlouho, ale teď byl tady a mohl si ověřit svoji teorii.

Prošel kuchyní i něčím, co by realitní makléři označili za obývací pokoj s patinou prošlých let. Prozkoumal i dětský pokoj a místnosti, které kdysi byly koupelnou a záchodem. Teď šel jejich původní účel zjistit jen ze zbytků odpadních trubek vyčnívajících ze zdi a zacpaných starými hadry.

Úspěch se dostavil až v ložnici. Procházel podél zdí, dotýkal se jich a soustředěně vnímal odezvy, dokud nestanul naproti dveřím. Ten obrys načrtnutý uhlem byl už značně setřený a zašpiněný, ale i když už od aktivace uplynulo několik let, pořád dokázal vnímat rezidua emocí.

Tohle bylo místo, kudy odešel, a jestli ta zatracená stanice udělá, co má, pak to bude taky místo, kam se vrátí. Ať už byl ten jeho kousek sebebláznivější, mysl Tvůrce nejde uvěznit. Nakonec se začne vzpírat i za cenu ohýbání a přizpůsobování si reality.

S povzdechem se rozhlédl po tom neskutečném nepořádku. Pak ale sáhl do kapsy kabátu, vytáhl plechovku Noschowitzkého Odina a zručně ji otevřel.

Nic se nemá přehánět.

* * *

Mrtvá schránka je moc užitečné zařízení. Když její umístění zvolíte opravdu dobře, vydrží na vás čekat i celé roky, někdy dokonce desetiletí. Jenom si musíte pamatovat, kde je. Předem jsou vyloučeny všemožné dočasné úschovny, jako třeba skříňky na nádraží. Ne že by tady nějaké byly. Nebo že by tu byla nádraží.

Někteří lidé mají neodbytnou potřebu zakopávat cennosti. V době, kdy bylo na světě pět a půl lidí, to možná mělo nějaký smysl. Tady ale smečky sběračů plundrovaly trosky tak vehementně, že nebyly výjimkou ani výkopy připomínající krátery.

Já umístění té své vymyslel opravdu dobře. V centru je spousta neobydlených domů a zpustlé náměstí mezi nimi vypadalo jako jizva. Žádné trosky, jen zvlněná dlažba, která během let chátrání vzala zasvé. Z obchodního domu na okraji náměstí zbyla jen betonová kostra. Pamatuji si, jak se ta nádhera ze skla a kovu vytěžila hned mezi prvními.

Možná si to ale doopravdy nepamatuji. Klidně mohlo jít o naroubovanou vzpomínku. Po příchodu jich všichni dostanou doslova mraky. Možná by se hodilo spíše říct terabyty; ten pojem mi vytanul na mysli, ale nějak si nevzpomínám, o co přesně jde.

Obchoďáku jsem se obloukem vyhnul. Vím, že se v něm intenzivně těžila i ocelová armatura z nosných sloupů. To pak stačí i kýchnutí nebo jen špatný pohled…

Můj cíl se nacházel dál – v troskách starých činžovních domů, v nichž kdysi sídlily úřady. Ten můj byl už ale jen opuštěná a zdevastovaná ruina se zbytkem kdysi masivního balkónu. U dveří bývala na zdi cedule, bohužel ale byla z kovu, a tak ji někdo odnesl. Na omítce po ní zbyl jen světlejší obrys a díry po vyrvaných hmoždinkách.

A dveře už tu taky nebyly – upomínkou na ně zůstala už jen díra rozšklebená jako křičící ústa.

Nechal jsem se jimi pohltit a u trosek bývalé vrátnice počkal, dokud do budovy s obavami v očích nevstoupí i Hostinský a Hráč.

Kdysi tudy denně procházely desítky, možná stovky osob. My sem ale, podle vrstvy prachu na schodech, vešli jako první po hodně dlouhé době.

Prosklený katr byl umně vypáčen ze zdi a odnesen při jednom z posledních nájezdů sběračů. Za ním se nacházel cíl mé cesty – schodiště.

Jak už to bývá, vedlo dvěma směry. Mě ale nezajímala cesta vzhůru. Nejsem ani politik, ani popový zpěvák. Místo toho jsem si to namířil do sklepa. Problém byl, že v něm panovala téměř dokonalá tma. Po paměti jsem doklopýtal doprostřed druhé místnosti. Odházel jsem stranou trosky a smetl z betonové podlahy i tlustou vrstvu prachu.

„Potřebuju krumpáč nebo nějaký kus železa,“ oznámil jsem společníkům. Na nic se mě neptali a vyrazili na průzkum. Všichni jsme za sebou měli sběračskou průpravu, takže jsme se za necelou hodinu opět sešli s páčidlem, ohnutou lešenářskou trubkou a kusem kovové nohy od psacího stolu.

Nebyla to žádná sláva. I tak jsme ale začali těmi nalezenými pseudonástroji mlátit do podlahy, co to šlo.

Zprvu se nic moc nedělo. Povrch jsme sotva poškrábali, ale s četností úderů se z vrypů staly prohlubně a od těch už se nezvedal jen moučný prach, ale i odskakovaly stále se zvětšující hrudky. Beton začal konečně povolovat.

Potřebovali jsme se dostat tak na pět až sedm centimetrů hluboko. Hlouběji schránky neukládám.

Na její víko jsme narazili po třech hodinách vysilující dřiny. Bylo z masivního kovu a patřilo bedně, do níž by se hravě schovala hadí žena nebo dva uprchlíci.

Pak už to šlo ráz na ráz. Jakmile vrstva litého betonu ztratila něco ze své tloušťky, přišla i o svou pevnost a my pokračovali v dobývání mnohem rychleji než na začátku. Dokonce tak rychle, že Hostinský mohl přestat kutat a začal odklízet.

Za další půlhodinu byla bedna na světě. Vytáhli jsme ji a já ji ve vedlejší místnosti otevřel. Když na něco nalijete dostatečnou vrstvu betonu, nemusíte řešit zámky. Nikdy je nepoužívám.

Oba moji společníci se nade mnou nakláněli, jako bych kontroloval čísla v Eurojackpotu. Svým způsobem o výhru v loterii skutečně šlo – moje mrtvé schránky vždycky obsahují to nejdůležitější.

Samozřejmě je nutné poznamenat, že tím nejdůležitějším mám na mysli to, co je nejdůležitější pro mě.

Byly doby, kdy jsem se měl opravdu rád a dopřával si všelijakého luxusu. Proto jsem taky v každé mrtvé schránce nechával štočky s nejběžnějšími bankovkami a papírové válečky se zlatými dublony. Zlato nikdy neurazí…

S léty jsem se ale stal mnohem praktičtějším, a proto měl pro mě větší význam balík olejem nasáklého papíru, který ukrýval novotou zářící a konzervační vazelínou pokrytý Škorpion II.

Někteří mají raději pistoli, jiní sáhnou rovnou po samopalu. Takové MP-15 nebo AKSU-94 nemohou být špatnou volbou – vlezou se pod plášť nebo i pod trochu delší bundu a zábavy si s nimi jeden užije do sytosti, ale já jsem vlastenec. Tedy asi jsem byl, než jsem přišel sem.

Navíc název Škorpion vžene slzy dojetí do očí nejednomu otrlému guerillovému bojovníkovi, včetně půlky obyvatel Středního východu.

Škorpion II, než ho zakázali, byl posledním jasně zářícím bolidem českého zbrojařského umu a sériové výroby. Kompozity a slitiny nahradily ocel, plast zastoupil dřevotřísku a dvacítka nábojů ráže ٥,٥٦ mm učinila přítrž munici 7,62 x 39, příliš harmonizující s východním neunijním sousedem. Ani tak to ale tuhle hračku nezachránilo před cestou do stoupy. Česká armáda, tedy to, co z ní zbylo po secesi, si nemohla dovolit zbraň nepocházející ze zbrojovek ideově čistých členských států.

Ke zbrani jsem z bedny přidal pět zásobníků a útočný nůž.

V té chvíli už na mě Hostinský a Hráč hleděli s neskrývaným obdivem. Z vyžilého sběrače jsem se v jejich očích právě bleskově rekvalifikoval v plnohodnotného odbojáře. I Černý generál by mi záviděl…

Sáhl jsem znovu do bedny a pak jim podal pistoli. Každému jednu. Jasně, byly to glocky, takže nic, s čím bych se v české kotlině chlubil, ale byly ráže .45, což značně otupilo hrot jejich fádnosti.

Jas v jejich očích konkuroval požáru starého Kábulu. Vím, o čem mluvím, byl jsem u toho.

Do kapes vytahaných montérek jsem si nastrkal kromě zásobníků i ruličky s dublony a malou polní lékárničku. Byla opravdu malá – jen pro jeden injektor a sadu ampulí s antibiotiky a morfiem.

Pak jsem na dně narazil na kartu. Rozhodně jsem tam pro ni cíleně nesahal. Podvědomě jsem se jí vlastně i docela vyhýbal. Ona byla totiž tím, co mě odtud dostane pryč, a já pořád ještě přemýšlel, jestli to vlastně vůbec chci.

Jenomže když jsem se jí dotkl, už nebylo cesty zpět. Zvedl jsem ji tedy k očím a pohlédl na její lícovou stranu. Rubová by byla v pohodě. Na ní je prostě jen kostičkový vzorek odshora dolů. Na lícové byl srdcový kluk. Tedy měl to být srdcový kluk, ale srdce bylo modré jako obloha a postava kluka měla potměšilý výraz, monokl pod pravým okem a na hlavě pruhovanou vězeňskou čepici. Křížem přes kartu byl černým fixem vyveden nápis „Černé srdce.“

Byla to divná karta. Každý jiný by ji zahodil. Pro mě ale byla klíčem k úplnému pochopení. Normálně tuhle kartu nosím všude s sebou. Je to mentální kotva, díky které vím, kde jsem, přesněji, kde nejsem.

Uvědomil jsem si to ve stejnou chvíli, kdy jsem na ni pohlédl. A v tu jedinou chvíli jasnozřivého poznání jsem pochopil naprosto vše a vzpomněl si na každý jednotlivý střípek svého života.

Chtělo se mi schoulit se přímo tady ve sklepě do toho nejtemnějšího kouta a zemřít. Případně to nechat na Služebnících nebo Temných.

Mohlo by se jim to povést. Kdybych se nebránil. Byl svázaný… v bezvědomí… zlískaný jako mužik…

Jenomže tohle všechno bych mohl udělat, dokud jsem se nepodíval na tu kartu. Tím se vše změnilo. Už jsem nebyl stejný. Nebo spíše, už jsem zase byl stejný – sám sebou. A to znamenalo, že byl nejvyšší čas odtud vypadnout.

Kartu jsem si uložil do náprsní kapsy. Pak jsem se postavil a pohlédl na společníky. „Vezměte si z té bedny, co chcete, a někde se schovejte. Najděte si další členy. Vyhýbejte se Temným, dokud nebudete dost silní a neseženete si víc zbraní. Přepadávejte domy Služebníků, možná zbraně nenosí před lidmi, ale mají je tam schované.“

„Zůstaň s námi,“ pronesl Hostinský pomalu. „Můžeš nás vést.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Možná jindy. Teď musím najít jednoho známého. Tam, kam jdu, mě nemůžete doprovázet. Ještě ne. Přívoz je pro vás příliš nebezpečný…“

Stačilo jen vyslovit název té čtvrti a oba se viditelně otřásli. Místní si mezi sebou obvykle moc nepovídají. Pokud to ale dělají, velice často se krátký dialog stočí na přívozskou pevnost Temných nebo na hradní posádku tvořenou těmi nejdivočejšími Služebníky. Taky bych byl divoký, kdybych trávil celé dny na dohled od Chřtánu.

„Jestli se vrátím, najdu si vás,“ řekl jsem jim ještě, nečekal na jejich reakci a vyběhl na ulici.

Nepronásledovali mě. Přívozská pevnost je vyděsila víc než dostatečně. Ani mně z toho pomyšlení nebylo dvakrát do řeči, ale hra už pokročila do stádia, kdy byl návrat do fabriky, ke sbírání odpadu, nemožný.

Pokud jsem si vzpomněl, pak se vším všudy. Tohle místo pro mě tím pádem ztratilo veškeré kouzlo. Pokud samozřejmě vůbec kdy nějaké mělo…

Byl čas navštívit Černé srdce. Je to klub. Možná poslední v celé Ostravě. Problém je, že ho nenajdete v žádném turistickém průvodci. Vlastně budete mít problém i s nalezením toho průvodce. Stačí vám ale vědět, že to je moc temné a nepříjemné místo. Jeho klientela se rekrutuje z těch nejhorších a nejbrutálnějších Služebníků ze všech sektorů, které i Temní nechávají na pokoji.

Anebo chápou, že i takové morálně oploštěné zrůdy se musí čas od času někde pobavit…

Ke klubu jsem dorazil naprosto nerušeně a v klidu. Měl jsem ho na dohled, když se ozvala siréna svolávající všechny do práce. Tady ale zněla tlumeně, tisíckrát odražená od řad zničených domů, v nichž nebydlel nikdo, kdo by ji měl uposlechnout. Pokud tu někdy lidi žili, nedělám si iluze, co s nimi Temní udělali.

Ostatní pak ještě rádi přesídlili do některé z dělnických kolonií. Mít takové sousedy, bral bych i vyhlazovací tábor. Pokud vím, jsou tady takové tábory nejméně dva.

Ve vzpomínkách mi vyskočilo i jejich umístění. Nemyslím implantované vzpomínky, ty se omezovaly jen na jednoduché poučky ve stylu: „Pracuj!“ a „Drž hubu!“, nýbrž mé skutečné vzpomínky na dobu, kdy jsem tenhle svět znal do nejmenšího zrnka písku…

Z klubu se najednou vymotalo několik notně podnapilých Služebníků. Počkal jsem, až zahnou za nejbližší roh, a pak vyrazil ke vchodovým dveřím. Měly masivní železnou kliku, kterou od nenechavých rukou sběračů uchránilo pouze její umístění.

Bylo otevřeno. Nečekal jsem na písemnou pozvánku a vešel dovnitř.

Ocitl jsem se v potemnělé chodbě, končící po pár metrech podestou, z níž vedlo kdysi široké schodiště nahoru a nepoměrně užší pro změnu dolů – do sklepa. Nahoru nemělo smysl chodit. Schody končily v mezaninu, kde je někdo za použití trhaviny přerušil třímetrovou dírou. Nahoře mohly být byty, možná kanceláře. Teď tam ale nebylo nic – nadzemní část domu se omezila jen na obvodové zdi a zbytky podlah či stropů – to podle toho, z jakého úhlu jste se na ně dívali.

Klub podle očekávání sídlil ve sklepě. Cesta k němu ale nebyla nijak zdlouhavá záležitost. Na Ostravsku jsme zvyklí sfárávat do větších hloubek, než je minus první podlaží. Tam jsem našel další dveře. Byly pomalované, posprejované a poškrábané. Malůvky anatomicky přesných pohlavních ústrojí se tu mísily s pentagramy, runami a latinkou vyvedenými hláškami dokládajícími veselost údělu průměrného Služebníka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Destrukce.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.