Markus Heitz

v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky *

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla *

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Copyright © 2008 Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf. GmbH & Co.

KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany (www.ava-international.de).

Translation © Svatava Kretková

Cover © Angela Waters

ISBN 978-80-7398-223-2

ISBN 978-80-7398-529-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-530-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.mahet.de

„Je to očistný akt. Souboje čistí duši, člověk se při nich zbavuje vší touhy po pomstě, veškeré nenávisti. To je na soubojích to báječné. Dnes jsou souboje zakázány, ale nemylte se, stále se svádějí.“

Rudi van Oeveren, maître (šermířský mistr), bývalý šampion v šermu

PROLOG

Země byla pustá a prázdná. A byla tma.

Tyto řádky byly tím prvním, co jí vytanulo na mysli, když přišla k sobě. Obklopovala ji všudypřítomná, neproniknutelná čerň; i když doširoka otevřela oči, nic ve tmě neviděla.

V uších jí hučelo jako po příliš hlučném koncertě. Cítila otupělost, tah ve spáncích, těžce se jí dýchalo. Nedařilo se jí uspořádat si myšlenky, divoce vířily jedna přes druhou. Výjevy a vzpomínky z uplynulých hodin, které prostě nedokázala srovnat ve správném pořadí. Jako byste sledovali přednášku s diapozitivy, kde někdo pomíchal rámečky; projektor nemilosrdně proháněl skrz jeden za druhým, vtahoval dva najednou a vytvářel ještě větší zmatek: večírek, tísnící se, rozesmátí lidé, indická výzdoba, číšníci v jednotném úboru, bohatý bufet a rozmanité koktejly, tanečnice, pohledný muž s krátkými blonďatými vlasy, který ji pozoroval přes hlavy ostatních…

Hektické, nezvučné obrazy jí naháněly strach. Pokusila se před nimi chránit tím, že pevně zavřela oči, ale nepomohlo to; se zasténáním znovu zvedla víčka a zoufale zírala do tmy. Teprve když začalo bombardování zachycenými dojmy konečně slábnout, závratě a píchání v její hlavě ustoupily.

Uvědomila si, že leží na zemi, na zádech. Kolem panovalo parné teplo, skoro tropické. Ucítila na hrudním koši tuny vážící tlak, rychle se nadechla a začala kašlat, hned potom dávit; vzduch byl cítit železem, vodou po holení, zvratky, alkoholickými výpary, jídlem a výkaly. Strašná směs. Navíc se cítila, jako by během jediné noci užila všechny drogy světa.

Ale to neudělala, tolik věděla.

Trocha světla by strach zahnala, přinejmenším zmírnila. Potřebovala si jen sáhnout do kapsy, aby vytáhla přívěšek na klíče s malou kapesní svítilnou! Ale ať se snažila sebevíc, nedokázala se rychle pohybovat; bolestně zasténala. Kontrola nad vlastní rukou vyžadovala enormní sílu a soustředění.

Ke svému zděšení ucítila, jak jí prsty kloužou po roztrhaném, vlhkém oblečení, dotýkají se nahého boku a nakonec narážejí na holé stehno. Žádný přívěšek na klíče. Žádná svítilna.

Poznání, že tam leží polonahá a odsouzená k nehybnosti, se stalo novou potravou pro její strach; uvolnil se další adrenalin – a konečně z ní vyplavil pomalost. Její tělo se probudilo.

Ucítila závan vzduchu, ozvalo se tiché zaskřípání.

„Pomoc…“ zamumlala a zvedla hlavu.

Dveře byly otevřeny dovnitř na šíři štěrbiny. Mezerou probleskovalo nažloutlé světlo a ozařovalo… tělo, ležící napříč přes ni! Ten tlak na její hrudi!

„Ne, ne!“ zasípala, zapřela se do břemene pažemi, s námahou ho ze sebe odstrčila a ucítila na své lepkavé, vlhké kůži teplý vzduch.

Mužovo tělo spadlo doleva… ovšem jeho uťatá hlava se jí skutálela ze štíhlého břicha a přistála jí mezi nohama na podlaze.

S jekem se napřímila a snažila se co nejrychleji odstrčit patami dozadu, pryč od mrtvoly. Přitom se nejednou sesmekla, kluzký povrch jí neposkytoval dostatečnou oporu.

Když ucítila za zády stěnu, pořád ještě upřeně hleděla dopředu, neschopna odvrátit zrak. Hlava zůstala ležet tváří nahoru a předváděla jí známý profil, který se v nepravidelných záblescích objevoval a mizel, objevoval a mizel. Oči byla doširoka rozevřené, v rysech se zračila hrůza, která se muže zmocnila v okamžiku smrti. Mihotavé světlo děs ještě zvyšovalo.

Ze zmatených vzpomínek a skrz nesmírné zděšení se na povrch její mysli prodralo jméno: „Patriku,“ vykřikla přeskakujícím hlasem, tělem jí projel záškub – a přece se nedokázala přimět, aby se odplazila dopředu. Dřepěla tam zády přitištěná k podivně teplé stěně a až příliš rychle dýchala.

Ze strnulosti ji nakonec vytrhl pach smrti; lpěl všude na ní a ona si v panice strhla krví prosáklé šaty z těla. „Pomoc!“ zařvala zoufale. „Pomoc! Copak tu nikdo není?“ Doznívající zvuk propůjčoval jejímu hlasu cosi cizího, hrozivého. Najednou měla pocit, že není ve tmě sama.

Znovu to byl strach, co ji popohnalo. Nemotorně vyskočila, obloukem proběhla kolem mrtvoly rozsekané na kusy a rozrazila dveře, aby vstoupila do mihotavého jasu. Jeden z nasáklých tlakových čtverečků gázy, které měla na trupu připevněny pomocí náplasti, se odlepil. Nevěnovala tomu pozornost.

Stála v chodbě bez oken, široké asi dva metry; na stěnách visely abstraktní obrazy. Zeleň na nich tvořila kontrast k četným tmavým krvavým stříkancům, které se rýsovaly na béžové omítce a stékaly po ní. Lampy se stínítkem v chodbě blikaly a tvořily tak toto bouři připomínající světlo.

Bezděky zadržela dech, když nedaleko před sebou spatřila ležet na zemi muže a ženu, pána ve smokingu, dámu ve světle zelených večerních šatech. Těla byla rozřezána na několik kusů jakoby obrovitým skalpelem.

Její první bizarní myšlenkou bylo, že krev ty dva obklopuje jako neúplná vrstva omáčky z jahodového sirupu. Pak se jí zmocnilo nevýslovné zděšení. Rozběhla se s nářkem opačným směrem, pryč od surreální smrti, klopýtala, klouzala a stále znovu se musela o něco opírat. Nevnímala, že je od hlavy k patě umazaná od krve, ale otisky jejích dlaní ulpívaly na stěnách a na dveřních rámech.

Najednou stanula v kuchyni, která se před ní rozprostírala tak čistá a bílá, až se nevěřícně a hystericky rozesmála. Místnost byla uklizená, všechno stálo na svém místě a čekalo, až to použije kuchař. Na příborníku stál celofánem zakrytý tác plný jednohubek.

Čistota bílých kachliček a kredence předstírala nedotčenost, jako by se zkáza musela zastavit před prahem. Byl to jiný vesmír. Najednou měla pocit, že je v bezpečí, a ten pocit ji přiměl klopýtnout stejně jako krátce předtím zděšení.

Policie, prolétlo jí hlavou, musím zavolat policii, aby mě vysvobodila z té noční můry. Už nechtěla udělat jediný krok ze spásné kuchyně.

1-1-0.

1-1-0.

Dvě malé číslice, třikrát naťukat. Znělo to tak jednoduše.

Ale její mobil byl tam, kde se nacházely její šaty. V té místnosti…

Se vzlykotem vrávorala dál do kuchyně, až klesla u skříňky, rukama si zakryla obličej – a díky tomu intenzivně vdechla pach, vycházející jí z prstů: kovový zápach uloupeného života.

Lekla se, udeřila se při tom hlavou do skřínky, aniž by to zaznamenala, a zadívala se na své ruce: Byly tmavě rudé a vlhce se leskly. Patrikova krev!

Začala dávivě zvracet, znovu a znovu, až nebylo co. S kašlem a pláčem se vysoukala pomocí pracovní desky nahoru. Její mysl se stále bránila vydat informace z uplynulých hodin. Chtěla to vůbec ještě?

Teprve teď si všimla zvuků, které k ní pronikaly ze světa hrůzy do ochranného jasu kuchyně: Různými melodiemi a z různých vzdáleností zvonily telefony. Tóny vzájemně splývaly a doznívajíce se vznášely místností.

S potlačeným výkřikem sebou trhla, prudce otevřela doširoka oči a se zatajeným dechem naslouchala. Záchrana!

Nejblíže k ní se ozývalo nostalgické zvonění. Nacházelo se vně bezpečí kuchyně, ale každé crr lákalo a skýtalo naději na vykoupení – když zvedne sluchátko a vykřičí do něj svou úzkost.

K tomu musela opustit místnost. Bezpečnou bílou místnost… Dýchala zase rychleji, cítila krev. Při dalším zazvonění vyběhla, zrak upřený dolů, aby zachytila z toho hororu kolem sebe co nejméně, a stále sledovala tón.

Cesta vedla chodbou do dalšího, velkého pokoje, spíš vstupní haly, jak se domnívala. Koberec, po kterém běžela, byl velmi tlustý a musel být drahý; složitý vzor byl hezký a ona se na něj snažila soustředit, aby vytěsnila všechno to strašné, co tušila kolem sebe. Ale pak nekonečnost vzoru něco narušilo: stopy krve, stříkance a různě velké skvrny tvořily vlastní tvary, které běžely proti kresbě koberce.

„Proboha!“ zasténala, vyhnula se strašné překážce a klopýtavě následovala zvonění až k přivřeným dveřím.

Za nimi byl telefon!

Polkla, váhavě stanula před klikou a sledovala samu sebe, jak k ní natahuje ruku, ačkoliv všechno v ní křičelo: Ne. Neodvažovala se vejít na druhou stranu. Jaká podívaná ji tam asi čekala? Dokáže ještě snést víc?

Tělem se jí rozléval třas, náhle jí zabylo zima. Už nedokázala chvění dál potlačovat; každý úd jí vibroval ve vysoké frekvenci.

Crr!

Stačilo jen otevřít dveře, přestoupit práh a přijmout hovor… volajícího úpěnlivě poprosit, požádat o pomoc a počkat, až přijdou zachránci…

Crr. Telefon ještě pořád zvonil.

Její prsty se křečovitě sevřely kolem kliky, která se v její ruce ohřála.

Strnula, když další zazvonění nepřišlo; místo toho se ozvalo elektronické cvaknutí a melodický, hluboký mužský hlas řekl: „Dovolali jste se na mé číslo, ale zřejmě jsem právě zaneprázdněn. Zanechte prosím zprávu a své číslo. Díky moc.“

Pak to píplo.

„Ne, ne! Nepokládejte! Nepokládejte!“ Vyhlídka, že by volající mohl zavěsit a ona by v tomto domě zase osaměla, jí dodala potřebnou odvahu, aby rozrazila dveře a vřítila se dovnitř.

Po dvou a půl krocích musela zůstat stát: To, co viděla, trýznilo její mysl. Ať se zahleděla kamkoliv, všude ji čekala podívaná, která ji nutila křičet a vyvolávala dávicí reflex.

Rychle odvrátila zrak od přízemí, pryč od té ohavnosti ke spásnému stropu. Obrovitá místnost byla osm metrů vysoká, široké schodiště ze světlého mramoru se obloukovitě pnulo do horní části, odkud se dalo jako z panského balkonu shlížet dolů.

Okamžitě věděla: Tam si postavil dýdžej svůj mixážní pult a veškeré vybavení, nahoře se nacházel i malý bar stejně jako oddechová zóna v bílé kůži. Když se předtím pohybovala mezi hosty v prvním poschodí, bylo tam asi deset lidí. Teď viděla mezi dřevěnými mřížovými tyčemi galerie trčet jen ruku. Na jejím ukazováčku lpěla rudá krůpěj krve, která tvrdošíjně vzdorovala gravitaci.

Fascinovaně sledovala, jak se kapka víc a víc prodlužuje, aby pak jako ve zpomaleném filmu nakonec přece jen povolila a se zřetelným plesknutím dopadla do kaluže krve. Jemné vlnky, které svým dopadem vyvolala, chvějivě narazily do zohavené mrtvoly – jedné z tak nekonečně mnoha v této místnosti!

Ozvalo se hlasité zapípání a ona sebou trhla.

„Díky moc,“ pronášel mužský hlas. „Možná vám zavolám, pokud máte dobrou karmu. Bohové s vámi.“

Zatímco doznívala poslední slova, upoutalo její pohled cosi po levici. U stěny se tyčila dvoumetrová socha, která schytala několik rudých stříkanců, a chladně shlížela bronzovýma očima na mrtvé. Kálí, poznala ji, bohyně smrti! Skoro to vypadalo, jako by byla za tento masakr zodpovědná ona. Jako by sestoupila ze svého podstavce, řádila spoustou paží a dýkou v davu a bez výběru zabíjela.

Poslední zbytky jasného uvažování z ní vyprchaly. Instinkt ponoukající ji k útěku ji přiměl couvnout, zpátky do vstupní haly, pak se rozběhla domem, oslepená slzami, rozrušená a hnána čirou panikou. Najednou jako by kolem ní zamihotalo světlo. Všechno, co viděla, se ponořilo do jasné modři, která plápolala, vzdouvala se jako ohnivá stěna a hnala se vstříc i jí, aby se pak kolem ní nehlučně roztančila.

Vřískala a skučela, mlátila kolem sebe a snažila se tu všudypřítomnou barvu zaplašit. Pryč! Jen pryč odtud! Ve svém strachu a zoufalství si vůbec nevšimla, že naráží do skleněných tabulí a způsobuje si pohmožděniny, ani toho, že se ve skle tvoří hluboké trhliny, které se navzdory síle jejího nárazu nedají vysvětlit. Bušila do zavřených dveří – a zanechávala ve dřevě hluboké krátery. Bolestivě narážela do nábytku a padala, aby okamžitě znovu vstala a hnala se dál, jak jen ještě dokázala, aniž by zaznamenala, jak praskají zásuvky a dveře.

Náhle stanula před prastarými dřevěnými dveřmi, které by se hodily spíš do zámku než do moderně zařízeného domu – a její pohled se rozjasnil. Rozběsňující bezhlavost se rozplynula, vlnící se indigová modř, ve které jako by byla ještě před okamžikem polapena, zmizela.

Hleděla na vyleštěné železné kování, tlusté nýty, symboly a značky vypálené do tmavého dřeva, se kterými si nevěděla rady, na třpytící se ozdoby ze stříbra a zlata v půlkruhových vzorech. Vystupující stříbrná koule napodobovala hlavu a krk bájného zvířete, směs medvěda a kozy, s doširoka otevřenýma očima, vyplazeným jazykem a čtyřmi rohy na lebce.

Vstup byl do čtvrtiny otevřený, a když sklopila zrak dolů, na své zkrvavené, poškrábané holeně a chodidla, poznala krvavé otisky, vedoucí z komory.

Její otisky!

Tady začal její pokus o útěk.

Za dveřmi ležel Patrik. Rozsekaný na kusy.

A náhle si vzpomněla, že už této noci jednou před těmito dveřmi stanula.

Na mysli jí vytanuly obrazy jakési vitríny. Potom vzpomínka zase vybledla – až na žhavou bolest, kterou najednou ucítila na celém těle jako plameny a jež vycházela z jejích čerstvých zranění. Ta se ukrývala za tenkou vrstvou gázy a náplasti.

Sklonila hlavu a zahleděla se na své břicho, nahmatala fixační náplast a strhla ji. Jemná gáza, která nasákla Patrikovou krví, se uvolnila a pod ní se objevily její rány.

Z úst se jí vydral zvuk, prosycený veškerou její nevěřícností. Ze zarudlých řezných ran se staly jako smůla černé, vypálené pruhy, jako by po nich někdo přejel cejchovacím železem. A pokud se nemýlila, rána, kterou utržila jako poslední, právě stříbřitě zaplála!

Také na dveřích se zablýsklo. Zvedla hlavu a spatřila, že se symboly na vstupu do komory zatřpytily.

S vrzáním, a aniž by se pohnula, se dveře otevřely. Hleděla na vitrínu.

Byla prázdná.

1. KNIHA
EN GARDE

1. KAPITOLA

31. říjen 
Německo, Hamburk, Ohlsdorf

„Ale nemyslíte, že růžové růže vypadají trochu až moc homosexuálně?“ Muž ve velmi drahém, tmavě šedém obleku si prohlížel kytici s perličkovými šňůrami a pírky. Dech beroucí ukázku dokonalého floristického umění.

Will si povzdechl a otřel si prsty do černé zástěry. Strávil promýšlením aranžmá hodinu a snažil se vyhovět požadavkům náročného zákazníka. A teď tohle! „Chystáte se na obřad registrovaného partnerství, pane Trenske. A když jsem se vás ptal, jakou barvu váš ženich…“

„Ano, ano, já vím, co jsem řekl. A že si přeji perličky a pera.“ Trenske bezmocně pokrčil rameny, bílá košile a světle žlutá kravata se mu lehce svezly. „Ale už si nejsem jist.“

„Růžové růže symbolizují mládí a krásu,“ uklidňoval ho Will.

Trenske se podíval na hodinky. „Proboha! Za hodinu budu muset na matriční úřad.“ Nešťastně hleděl na kytici. „Co teď budeme dělat?“

Will nenáviděl takové výroky. Slovem my myslel zákazník jeho a byla to sotva skrývaná žádost, aby všechno nově naaranžoval. Ale přiměl se k úsměvu. „Myslím, že bychom měli perličkových šňůr trochu ubrat. Nedělejte si starosti, půjde to rychle.“ Will sebral svůj výtvor, otočil se na podpatku a spěchal krámkem.

India připomínala svým klikatým uspořádáním spíš zahradu než květinářství. Will naaranžoval svou nabídku rostlin a květin na policích, ve vitrínách a závěsných truhlících tak, že zákazník mohl vždycky objevit něco nového. Moře barev a vůní s pestrými ostrůvky; jen růže a další řezané květiny ležely spořádaně ve kbelících, aby je mohl rychleji popadnout.

Will odstranil perličky, šikovnými pohyby vložil různé bílé květy, přidal trochu zeleně a jemnou stuhu a během patnácti minut se mu tak podařilo kytici nově uspořádat.

Jeho vlastním nárokům dílo stoprocentně neodpovídalo, ale v tomto případě se koneckonců jednalo o krizovou situaci. „Prosím pěkně. Čtyřicet eur, pane Trenske.“

Trenske teď vypadal velmi spokojeně, položil na stůl padesátku a desítku. „Tady, za vaše náklady a čas. Koneckonců nemůžete za to, že jsem nerozhodný člověk. Ale vy holt jste a zůstanete mým oblíbeným floristou, pane Gule. Odvedl jste skvělou práci!“ Přičichl k bílým růžím a liliím. „Já bych něco takového nikdy nedokázal.“

„Proto jste vy investiční bankéř a já florista,“ opáčil Will a doprovodil muže ke dveřím. „Poctěte mě zase brzy svou návštěvou a pak bych chtěl vidět fotky z obřadu, pane Trenske. A dortu.“

„Bude to naprosto kouzelné,“ povzdechl si Trenske a vyšel na chodník. „Hezký den, pane Gule!“

„Vám také!“ Will opětoval pozdrav s dlaněmi spojenými před hrudí. Pak se vrátil do obchodu, vyndal ze šuplíku pod pultem termosku a s povzdechem si nalil do kalíšku čaj chai. Byl cítit zeleným a černým kardamomem, hřebíčkem a skořicí. Aroma mu poskytlo okamžité uvolnění a dokonale ladilo s vůní květů v krámku, který provozoval už čtyři roky.

Will se posadil na stoličku, usrkával z kalíšku a spokojeně si prohlížel obchůdek. Stiskl play na MP3 přehrávači; tiše se ozvalo So soll es bleiben od Ich&Ich.

„Ganéšo, na tebe,“ zamumlal směrem k bohu blahobytu se sloní hlavou, pozvedl kalíšek a v duchu mu slíbil další obětiny, aby si udržel jeho přízeň. Proti penězům na kontě se nedalo nic namítat. Teď možná ještě milou ženu…

Černý čaj, uvařený s kořením, mlékem a medem, mu teplý a sladký stékal hrdlem. Will cítil, jak se v něm rozlévá klid.

Pravou rukou si projel černými, na šíji spadajícími vlasy, aby si je uhladil dozadu. Potom si prohlédl svou tvář odrážející se ve vitríně naproti. Předtím měl dojem, že mu Trenske nápadně dlouho hleděl na krátké vousy, černě se rýsující kolem úst a spodní čelisti. „Shit!“ Vždyť to tušil: Byl křivě oholený.

Will vstal, odložil kalíšek, vzal svůj nejostřejší nůž a přešel do malé pracovny, kde vytvářel květinová aranžmá a kytice. Před zrcadlem nad umyvadlem opravil zkušenými pohyby linii vousů. Nenáviděl, když něco nebylo symetrické, nemělo řád.

Na dveřích se rozcinkal zvonek.

„Už jdu,“ zavolal Will, přiřízl poslední konturu a vyšel ven. Ovšem nespatřil nikoho, kdo by čekal, až ho obslouží.

„Můžu pro vás něco udělat?“ Kráčel pomalu klikatým obchodem a pátral po někom, kdo rozezvučel zvonek. Ale byl sám, jak krátce poté zjistil. Neobjevil nikoho ani v nejvzdálenějším koutě.

Velmi netrpělivý zákazník, pomyslel si, pokrčil rameny, vzal rozprašovač a skropil jím okolí orchidejí, aby mohly vzdušnými kořeny nasát vodu.

„Ach, tady vězíte,“ pronesl najednou za jeho zády ženský hlas.

Will sebou polekaně trhl a ustoupil stranou, zatímco se otáčel a instinktivně zvedal paži k obraně.

„Hopla,“ usmívala se na něj plavovlasá, asi čtyřicetiletá žena, oblečená do slušivého, světle hnědého kostýmku. Kolem krku jí visela dvojitá šňůra z kulatých černých drahokamů. Zadívala se na jeho zpola zvednutou ruku. „Chcete mě snad uhodit?“

„Promiňte,“ řekl a odložil rozprašovač. „Asi moc trénuju.“

„Ano, a copak? Karate?“

„Ne. Kalari.“

Vypadala překvapeně. „Kalahari? Má to snad něco společného s beduíny?“

Will se usmál, i když se k tomu musel nutit. Znal tuto reakci a nenáviděl ji. „Ne, je to zkratka a nemá nic co do činění s Kalahari.“ Většinou se blíže nevyjadřoval k tomu, jaký bojový sport provozuje, ale jeho protějšek na něj hleděl tak vyzývavě, že se nemohl vyhnout odpovědi. „Úplné označení zní kalaripajat. Je to indické umění obrany, se zbraněmi i bez nich,“ vysvětlil. „Říká se, že je to matka všech asijských bojových sportů a svými početnými cvičeními slouží hlavně mentální síle.“

„Aha. Meditací jsou Indové přece proslulí. Hotoví guruové, k tomu ještě pár drog, a už přejdete do nirvány.“

Will nechápal, co to tu slyší; žena se přehnaně usmívala, jako by to, co řekla, bylo vtipné. Takové lidi neměl rád.

Ta dáma bude muset chtít hodně velkou kytici, aby na ten mizerný úvod zapomněl. „Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se mrazivě.

„Odpusťte mi ten neomalený vtip o těch vašich… kalahari věcech.“ Rozpačitě si odkašlala. „Jakže se tomu říká?“

„Kalaripajat.“

„…kalaripajat. O tom jsem ještě nikdy neslyšela,“ přiznala a natáhla ruku. „Jmenuji se Mira Hansenová. Jsem makléřka. Makléřka nemovitostí.“

Stiskl jí ruku a ucítil, že má pěstěnou a jemnou pokožku. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se o poznání přívětivěji. „Květiny pro nějakého zákazníka?“ Ukázal na pult, aby ji pobídl k tomu vrátit se do světlejší, prostornější části obchodu.

Nepohnula se a místo toho si prohlížela orchideje. „Ne, nejde mi o květiny.“

Will přimhouřil oči. „Jste z domovní správy? Pokud jde o zvýšení nájemného, pak…“

„Ne, ne,“ odporovala rozjařeně a vytáhla z malé černé kabelky vizitku. „Jde o něco jiného. O váš dům.“

„Můj dům? Já žádný dům nemám.“

„Váš dům… v nejširším slova smyslu.“ Pokývla a pokusila se o příjemný úsměv. „Vila. Vím, že jste zaměstnán jako správce a za to tam smíte zadarmo bydlet. Přicházím za vámi dnes proto, abych vám jménem svého klienta učinila lukrativní nabídku.“

„Chcete ji koupit?“

„Můj mandant se nejprve obrátil na jiného makléře, ale ten ho nechal ve štychu,“ vysvětlovala. „Já naproti tomu nejsem někdo, kdo by se tak rychle vzdával, pane Gule. Víte, že váš zaměstnavatel je velmi plachý člověk, kterého je možné jen obtížně zastihnout. Ale domnívám se, že s vámi se spojuje, aby s vámi prodiskutoval záležitosti týkající se vily, je to tak?“

„Zeptejte se v advokátní kanceláři, která ho zastupuje.“

„Tam už jsem byla. Ale neukázali se být… kooperativní. Zdá se, že právní zástupci vydělávají dost na to, aby se nenechali ovlivnit penězi.“

Will se na ni nesouhlasně podíval. „Vy si myslíte, že u mě se to podaří?“

Všimla si, že se dopustila další chyby. „Chtěla bych, abyste informoval majitele o našem záměru a pozitivně na něj zapůsobil. A za tuto vstřícnost by vám chtěl můj zaměstnavatel projevit vděčnost. Samozřejmě vám co nejdříve dáme k dispozici vlastní dům, abyste měl i nadále střechu nad hlavou, a nadto také určité… kapesné, které by mohl člověk jako vy zajisté potřebovat.“

Upřeně se na ni zahleděl. Nejdřív mizerně vtipkovala, potom se přiznala k pokusu podplatit právníka a nakonec mu učinila nabídku, která přímo překypovala blahosklonností: Kapesné? Už chyběl jen zasraný květinář, aby byla urážka dokonalá. Měl brát něco takového vážně? „Vlastně není na prodej,“ prohlásil zvysoka.

„Vlastně znamená, že existují výjimky,“ řekla Hansenová vesele. Zdála se být rozčilujícím způsobem optimistická, že svého cíle dosáhne. „Navíc to nemusíte rozhodovat vy. Jde nám o to, abyste se zkontaktoval se svým zaměstnavatelem a učinil ho… přístupným.“

Will se musel takové ignoranci zasmát. „Špatně jsem se vyjádřil, promiňte. Vůbec není na prodej. To vím docela přesně. Sir tu usedlost miluje… a já taky.“

Hansenové znatelně poklesla nálada. „Ani trochu vám nevadí žít v místě, kde byl zavražděn člověk a v minulosti přišlo o život několik dalších?“

Will zvedl obočí. „O sebevraždě, k níž došlo před půl rokem, jsem věděl. Ale vražda? Copak se stalo?“

„Najednou vypadáte zvědavě.“ Zamířila vítězoslavně k prodejnímu pultu a on ji následoval. Zjevně byla stále přesvědčena, že ho dokáže podplatit a učinit ho svým přímluvcem.

Hansenová zavětřila a pravicí si k sobě nahnala trochu vzduchu. „Co tady tak krásně voní po koření?“

„Ach, to je můj chai. Dala byste si?“

„Velmi ráda. To se hned vypráví a jedná mnohem lépe.“

Will ji v té víře hodlal nechat, protože si chtěl poslechnout ty historky o úmrtích. Výraz na jeho tváři ho očividně prozradil: Byl morbidně fascinován příběhy o lidských osudech, které končily smrtí dotyčného. Jeho matka tomu kdysi říkávala „melancholická žíla“, kterou zdědil po svém indickém otci.

Hansenová se uvelebila na stoličce a on jí nalil. „Díky moc.“ Sevřela kalíšek v dlaních. „Co víte o té sebevraždě?“

„Že šlo o neteř mého zaměstnavatele. Policie ji našla oběšenou na zahradě a vycházela ze sebevraždy, ale noviny spekulovaly, že za tím vězí něco víc. Prý se stala obětí dvou lupičů, které překvapila.“

„To je jedna teorie.“ Hansenová přikývla. „Ale mluvilo se i o kletbě…“

„A vy tomu věříte?“ zeptal se Will vyzývavě.

„Vím bezpečně jen jedno: Té nebožačce bylo teprve devětadvacet,“ prohlásila Hansenová s nevinným pohledem. „A byla nejen neteří majitele domu, ale také se mu o sídlo starala, jako teď vy.“ Žena foukala horký čaj. „Nebezpečná práce, pane Gule.“

Ten spodní tón Willa upoutal. Zaslechl snad teď právě tichou výhružku?

„Dům odolal jako jediný ohnivému peklu druhé světové války,“ pokračovala ve vyprávění makléřka. „Jedni říkají, že to bylo dílo boží, další v tom vidí ochrannou ruku ďábla. Věděl jste to?“

Will si také dolil. Ne, to nevěděl. „Přijdou teď strašidelné historky, které mám povyprávět svému šéfovi, aby povolil?“

„No, on je dozajista zná – ale co vy?“ Mrkla na Willa. „Musíte něco vědět: Existují staré záznamy, které našel můj zákazník. V nich stojí psáno, že každý rok zmizí v domě nebo na zahradě člověk. Stále znovu jsou nalézána zvířata, která pošla v okolí usedlosti, aniž by trpěla nějakými zjevnými nemocemi. Další vykazují zlomeniny kostí, prokazatelně ale nebyla zbita. Říká se, že usedlost je prokletá. Možná je to nějaký duch nebo ještě něco horšího.“

Will si s ní přiťukl. „Na to se napiju.“

„Vás to těší?“ Hansenová nijak neskrývala údiv. „Copak jste nějaký amatérský parapsycholog?“

„Ne. Jsem prostě jenom… morbidní, řekl bych.“

„Skutečně nevypadáte jako někdo, kdo by toužil po smrti.“

„Taky že po ní netoužím.“ Přemýšlel, jak by to měl nejlépe vysvětlit. „Mám rád život. Ale kde je život, je také odchod. A čím je brutálnější, tím víc mě zajímá. Sveďte to na můj indický původ. Máme spoustu bohů, démonů a duchů, kteří jsou spojováni se smrtí a ničením – v tomto směru jsou křesťané jednoznačně v nevýhodě.“ Naklonil se dopředu. „Mohl bych si ty podklady přečíst? Kupodivu jsem totiž nenašel žádná mrtvá zvířata od chvíle, kdy tu práci dělám. Nebo,“ podíval se na ni vyzývavě, „se mi jenom pokoušíte nahnat strach nejapnými duchařskými historkami?“

„Zeptám se svého zákazníka, zda je ochoten vám poskytnout kopie. Ale pak se mě bude ptát, co požadujete jako odměnu za přímluvu v našem smyslu,“ opáčila a zkoumavě hleděla přes okraj kalíšku.

Will se teď chtěl ze zvědavosti dozvědět, co mu nabízejí. „Učiňte mi nabídku,“ řekl a se sarkastickým úsměškem dodal, „jakou nedokážu odmítnout.“

Hansenová se sklonila a hmátla po černé kožené aktovce, které si Will předtím nevšiml. Kdy si ji odložila k pultu? Vytáhla z ní desky s doklady a přisunula je k němu. „Toto je kupní smlouva včetně všech formalit, které za vašeho šéfa vyřídím, až podepíše. Předáte podklady, dovedete celou věc do zdárného konce a můj mandant vám projeví svou vděčnost padesáti tisíci eury, bez daně a na kontě dle vašeho výběru, pane Gule. Lichtenštejnsko, Lucembursko, nějaké ostrovní banky.“ Napjatě pozorovala jeho tvář.

Will si odkašlal, aby zakryl překvapení, a dopřál si doušek čaje. Mlčky přemýšlel. Padesát tisíc eur! To byla spousta peněz… a nutně vzbudila jeho pozornost. „Pročpak chce váš klient ten dům? Ten, kdo nabídne prostředníkovi jako já tolik, musí mít dost dobrý důvod.“

„Ten důvod je docela prostý: sentimentalita,“ odpověděla nenuceně. „Kdysi v něm žil jeden z jeho předků. Bohužel žádný přímý příbuzný, jinak by mohl využít své dědické právo.“

„Odpusťte, ale to zní jako trochu chatrné vysvětlení.“

Měřila si ho pohledem a snažila se zjistit, jaké poselství jí tím chce předat. Pak otevřela desky, vytrhla první stránku a vložila dovnitř novou, kterou vytáhla z aktovky. „Pane Gule, vidím před sebou sympatického muže, jemuž plně důvěřuji, že je schopen přesvědčovat lidi. Abych si mohla být jistá, že to uděláte, zvyšuji nabídku pro vás: sto tisíc eur. Za stejných podmínek.“

„Sto tisíc eur?“ zvolal skoro vylekaně. Z jeho zvědavosti se stala nedůvěra. Navíc mu chování Hansenové bylo čím dál protivnější. Cítil, že mu lže, aby zatajila něco důležitého.

„Sto tisíc eur, pane Gule.“ Sklapla desky. „Vím, že vaše podnikání neběží špatně. Ale jednička a pět nul za ní – to je spousta peněz. No tak! Jděte do toho – nebo chcete být takový idiot?“

S každým eurem, které mu bylo nabídnuto navíc, se stávalo nezvratnějším Willovo rozhodnutí, že nebude ovlivňovat svého zaměstnavatele. Něco tady nebylo v pořádku. A nechat se urážet taky neměl zapotřebí. „Bude lepší, když teď odejdete.“

„Jste obratný vyjednavač.“ Hansenová trochu pootevřela ústa a on spatřil, že si tiskne jazyk na řezáky, na okamžik se odmlčí a pak říká: „Dvě stě tisíc eur a malý domek v těsné blízkosti svého květinářství, abyste už nemusel jezdit ráno tak daleko.“

„Ne, paní Hansenová!“ odmítl rozhodně, ale aspoň trochu přívětivě, i když mu ta nabídka ještě pořád zvonila v uších. „Vzkažte svému klientovi, že mě to moc mrzí, ale že nemohu brát ohled na jeho… sentimentalitu.“

Podívala se na něj uraženě. „Při jakém obnosu uděláme obchod, pane Gule?“ Hansenová učinila další pokus, a soudě podle jejího chladného tónu, byla tato nabídka poslední. „Radím vám, abyste to nepřehnal.“

„Při žádném,“ splynulo mu prudce ze rtů. „Je mi líto, ale u mě jste na špatné adrese. Pokud chcete koupit dům mého zaměstnavatele, zkuste to přímo u něj.“

„Víte, že to nebude fungovat. Cestuje po světě a jen vy máte jeho číslo.“

„To máte pravdu – smůla pro vás a vašeho zákazníka.“ Protože se stále snažil pozitivně ovlivňovat svou karmu, dodal: „Nezlobte se na mě.“ Vzal z velkého kbelíku dvě bílé růže a podal jí je. „Tady, malé odškodnění.“

„Já se na vás nezlobím.“ Žena mu hleděla přes květiny přímo do očí. „Ale můj zaměstnavatel není zvyklý prohrávat.“

„Jednou to vždycky přijde, paní Hansenová – a tentokrát prohrál.“

„Opravdu tomu věříte? Moje návštěva je, nu… říkejme tomu první kolo,“ prohodila. „Učinila jsem vám nabídku, která vás nedokázala přesvědčit – teď budeme muset zvýšit sázku.“

Will si povzdechl a položil růže před ni na pult. „Ještě pořád jste nepochopila, že u mě s penězi nic nepořídíte?“

„Určitě znáte metodu cukru a biče?“ zeptala se Hansenová a vyprázdnila kalíšek. „Nová nabídka bude samozřejmě více odpovídat vašim zájmům. Pro mého zaměstnavatele není důležité vás jen finančně zabezpečit – ale také ochránit váš obchod před újmou…“

Teď toho bylo dost! A kašlal na svoji karmu. Zhluboka se nadechl. „Vyhrožovat si nenechám! To už se nepodařilo docela jiným. Ven!“

Usmála se. „Vypadáte jako milý člověk. Proto jsem vás varovala. Váš obchod je příliš hezký, než aby přišel vniveč. Tolik skla…“

Will skoro nedokázal uvěřit tomu, co mu tady ta žena bez obalu říká do očí. „Nebojím se násilí.“ Obešel pult a sáhl jí po lokti, aby ji vyvedl na ulici.

O krok ustoupila. „Bylo by to ale lepší. Můj klient má několik zaměstnanců, kteří vás převyšují o dvě hlavy a staví na váhu aspoň o dvacet kilo víc svalové hmoty než vy. Vaše kalahari vám k ničemu nebude.“ Hansenová na něj kývla dřív, než mohl něco odpovědět. „Teď se rozloučím, pane Gule. Až překročím práh, budete mít hodinu na to, abyste si to rozmyslel a dal mi vědět. Pak budu muset svého mandanta informovat o tom, jak to vypadá s vaší ochotou fungovat jako zprostředkovatel.“ Hansenová popadla růže a úmyslně pomalu se vydala ke dveřím; dávala mu šanci, aby svůj názor ještě změnil.

Ale Willův odpor pramenil z mnoha důvodů. Vybudoval obchod vlastními silami, vytvořil z něj opravdu kvetoucí krámek za cenu spousty potu. Pocházel ze samého dna a věděl, co jsou výzvy. „Nezlomila mě zdejší mafie vymáhající výpalné, nezlomí mě ani vaši lidé,“ řekl. „Se Šivovou pomocí budu vzdorovat všemu, pokud to bude nutné.“

S vážnou tváří sledoval, jak makléřka vyšla z Indie a vrhla na něj výlohou soucitný pohled, přičichla si k růžím a ukázala na hodiny nad pultem. Pak nastoupila do zaparkovaného Porsche 911. O pár vteřin později byla pryč.

Will se zadíval na sochu boha Ganéši vedle hodin. „Je to jedna z tvých zkoušek, pane?“ zeptal se a přemítal, co by měl dělat, zatímco před soškou zapaloval celý svazek vonných tyčinek.

Policie? Ne, chtěl si to vyřídit sám. Zavolat několika přátelům z klubu kalari? To spíš. Přece jen přijmout nabídku? Nikdy!

„Hodina.“ Will pozoroval vinoucí se kouř a vysílal modlitby ke Kálí, Šivovi a Ganéšovi. Pak si nalil další chai a zahleděl se na bílé lilie naproti sobě. Lilie. Květiny smrti.

Myslel na historii sídla, kterou mu načrtla Hansenová. Kolik z toho si vymyslela? Z ďábla, který dům údajně chránil, každopádně strach neměl. Křesťanský ďábel pro něj byl pouhý zlý duch; před nastěhováním vykonal v sídle a na zahradě indický očistný rituál, aby takové duchy zahnal a dopřál duši zemřelé neteře klid. Přesto byl dál ostražitý a dával pozor na drobné známky něčeho neobvyklého. Nevšiml si ničeho, ani mršin, o kterých se zmiňovala Hansenová.

Will vzpomínal na to, jak se dostal k práci správce domu: Před otevřením Indie pracoval nějakou dobu pro různé krajinné architekty. Pravidelný příjem mu bolestně chyběl, protože obchod se hned nerozjížděl tak úspěšně, jak doufal. Nabídka, zprostředkovaná přes jednoho z jeho starých zaměstnavatelů a advokátní kancelář, přišla přesně v tu správnou chvíli – a i kdyby ty peníze naléhavě nepotřeboval: Při pohledu na nádherné sídlo a zahradu nebylo na odmítnutí ani pomyšlení. Dům v sobě opravdu měl něco z paláce – a navíc byl z velké části zařízen v bohatém indickém stylu, v němž se Will okamžitě cítil vyloženě dobře. Bylo to skoro, jako by to bylo všechno upraveno extra pro něj, i když to samozřejmě nebylo možné. Navíc byly podmínky skoro neslušně dobré.

Will se dal s povzdechem znovu do práce; musel ještě zhotovit okrasu hrobu, pro kterou si měli přijít pozdě odpoledne. Při tom si také mohl připravit taktiku, co by měl dělat při příchodu násilníků. Určitě se nestáhne. Will vzal kus zelené aranžovací pěny a začal sestavovat kytici, kterou viděl v duchu před sebou. Při té činnosti všechno ostatní ustoupilo do pozadí, soustředil se jen na své umění; snoubily se v něm indická nauka o barvách, ikebana, jeho vlastní instinkt a německé řemeslo. Prosté a stylové současně vyrůstalo z jedlových větviček, útlých šlahounů, bílých lilií a decentních modrých sušených bobulí. Poslední sbohem kolegovi Arnoldu Wengertovi, šestapadesátiletému řidiči autobusu. Na černé smuteční stuze, kterou ručně ozdobil tím nejkrásnějším kaligrafickým písmem a bílou lakovací tyčinkou, mělo stát: Přednost zprava – ať jsi kdekoli, Arnolde! Will psal a kroutil přitom hlavou. Když domaloval vykřičník, protáhl se, podíval se na hodiny – a strnul: Hodina, kterou mu vymezila Hansenová, uplynula až příliš rychle. Zvonek na dveřích se pronikavě rozezněl; a znovu a hned poté zase. Nakonec počtvrté a popáté.

Will si všiml, že mu po zádech přebíhá mráz. Vykoukl přes pracovní stůl z malé místnosti do prostoru prodejny.

Před pultem stálo pět rozložitých mužů, kteří na sobě všichni měli černé obleky, bílé košile a sluneční brýle. Jednoznačně to nebyli smuteční hosté z pohřbu Arnolda Wengerta, kteří přišli, aby si odnesli kytici.

Muž uprostřed držel v rukou v rukavicích rychlovazač. Rukavice kvůli otiskům, prolétlo Willovi hlavou. Vstal, utřel si dlaně do hadru a nechal si ho v pravé ruce. Za výlohou viděl před obchodem stát tmavě zelenou dodávku s tónovanými okny.

Své umění kalaripajat provozoval v prvé řadě kvůli meditativnímu charakteru, méně už kvůli obraně. Ve skutečném boji ho použil dosud jen jednou, proti dvěma týpkům s baseballovými pálkami, kteří se z něj před nějakou dobou snažili dostat výpalné. Těchhle tady bylo pět, ale přece jen neozbrojených.

„Dobrý den. Co pro vás mohu udělat, pánové?“

Muž položil rychlovazač před sebe, pak ho pomalu posunul k Willovi. „Můžete něco udělat sám pro sebe, pane Gule,“ dostalo se mu odpovědi. „Předejte tu kupní smlouvu a my zase zmizíme.“ Pak se ušklíbl, hrozba zůstala nevyřčena, vznášela se ale v krámku stejně hmatatelně jako kouř z tyčinek.

Will se usmál a věděl, že to vypadá falešně. Koutky vlastních úst mu připadaly naprosto křečovitě napjaté, jako by mu je táhli dolů umělohmotnými háčky. „Odejděte.“

„Odejdeme, pane Gule,“ muž zaťukal na desky, „ale ne bez odpovědi.“

„Zmizte!“

Jeho protějšek naklonil hlavu maličko na stranu, neodpověděl, a místo toho si strčil ruce do kapes. „Potřebujete pomoci s rozhodováním?“

Vpřed vystoupil druhý muž, oběma rukama uchopil těžkou elektronickou pokladnu – a aniž by se díval, odmrštil ji za sebe. Udeřila do stojící vitríny a převrátila ji na zem. Dekorační předměty, vystavené uvnitř, s rachotem popadaly na podlahu.

„Hej, ne!“ zvolal Will a bez přemýšlení sáhl po dokladech. „Udělám to, než mi úplně vymlátíte krám,“ řekl, aby získal čas. „Kolik dostanu?“

Vůdce rváčů sáhl pod sako a přátelsky mu podal stříbřitou obálku. „Třicet tisíc eur. Tady mám pro vás malou zálohu a odškodnění za následky našeho… rozhovoru. Víc se dozvíte od paní Hansenové. Její číslo máte. A teď, pane Gule, zde podepište prohlášení, že podpoříte našeho klienta všemi prostředky, které máte k dispozici.“

Tolik na téma získávání času. Docela určitě svým podpisem nestvrdí, že se nechal zastrašit. Takže to stejně směřovalo k fyzickému střetu – a sice teď.

Při zhotovování kytice ho žádná strategie nenapadla, takže musel improvizovat. Potřeboval nějakou výhodu, aby si mohl troufnout na přesilu. U pěti mužů, kteří měli pravděpodobně dost zkušeností v oblasti profesionálního přemlouvání, rychle narazí na své hranice, pokud je nevyřadí překvapivě z boje. Srdce se mu rozbušilo rychleji.

„Dobrý obchod. Ale předtím,“ řekl, obrátil se a uchopil nový, jako předloktí tlustý svazek vonných tyčinek, který zapálil malým plynovým mikrohořákem, „bych si chtěl vyprosit Ganéšovu přízeň.“ Will zamával žhnoucími konečky tak, že ho zahalil kouř – pak nečekaně vyrazil vpřed, zamířil na vůdcovu tvář a zasáhl, jak poznal podle výkřiku a zasyčení.

Will pustil tyčinky na zem, s bojovým pokřikem se přehoupl přes stůl a při tom kopl dva soupeře, které zasáhl do brady a do hrudi. Oba šli k zemi, zatímco jejich šéf běsnil v chodbě a držel si popálenou, četnými černými body posetou tvář. Před slepotou ho zachránily sluneční brýle.

Willovi prudce bušilo srdce, přesto byl vysoce koncentrovaný. Kalaripajat sám o sobě mu moc nepomůže; trénoval převážně kopací techniku a boj s holí, protože v krámě hodně pracoval rukama a nemohl si dovolit, aby se zranil. Jeho hůl ležela doma, kopance byly kvůli zástěře, kterou měl pořád ještě na sobě, možné jen omezeně – a nehledě na to, právě teď nešlo zrovna o meditativní charakter sportu, nýbrž o sebeobranu. Naštěstí se mohl Will spolehnout na své reflexy a schopnost improvizace; když se na něj hnala pěst útočníka, stojícího vpravo od něj, instinktivně sáhl po dlouhé dřevěné laťce, kterou normálně používal k tomu, aby rovně utrhl dárkový balicí papír. Dobrá náhrada hole! Odrazil laťkou přilétající ruku, nejdřív vrazil soupeři koleno do žaludku a pak, když se chlap se sténáním zhroutil, mu zepředu šlápl na koleno. Pak se rozehnal laťkou po hlavě soka vlevo, který ránu sice zablokoval, zato ale schytal do hrudi další, která ho, sípajícího, poslala na zem, kde ztratil vědomí.

Will ztěžka dýchal a prudce roztrhl uzel na zástěře, která ho příliš omezovala v pohybu. Nebezpečí ještě nebylo zažehnáno. Oba rváči, na které zaútočil po šéfovi, se mezitím znovu vyškrábali na nohy a tasili zbraně. Vypadaly jako upilované rukojeti pistolí s tlustým, hranatým koncem plus spoušť. Něco prásklo. Will ucítil v prsou bodnutí, pak jako by mu hruď explodovala – a jeho tělo se proměnilo v jedinou velkou křeč. S klokotáním se převrátil, upustil laťku a sklouzl po pultu, aby vzápětí dopadl na zem. Pálení v hrudi přetrvávalo a měl dojem, že vidí, jak se od jeho trupu táhnou k té podivné zbrani tenké dráty.

„Co říkáš na taser, ty parchante?“ posmíval se muž, který ji držel. „Strč si ty svoje kung-fu sračky někam!“

Nekontrolovatelné škubání, probíhající od čelisti až k prstům na nohou, vyřadilo Willa z boje. Objevil se před ním ztýraný, tečkovaný obličej vůdce. „Ty zasraný vařiči rýže!“ zařval muž, popadl vázu a nalil si vodu na tvář, aby smyl popel z vonných tyčinek. Pak prudce hodil nádobu na Willa. Náraz do boku zatraceně bolel a skoro přehlušil muka, která mu způsoboval proud. „Ty indický kreténe,“ křičel na něj šéf. „Máš zatracené štěstí, že máme přesné pokyny, jak s tebou zacházet, jinak bys…“ Vůdce zaťal ruce v pěst a snažil se ovládnout. „Smlouva leží na pultě. Zavolej Hansenové, až ji předáš.“ Kývl a nařídil jednomu ze svých spolupracovníků, aby se postaral o kamaráda v bezvědomí; oba zbývající rutinérsky rozbíjeli police, dokud neleželo všechno, co předtím stálo, rozbito na zemi. Také závěsné truhlíky skončily na podlaze, dokonce i výloha přišla vniveč.

Will dřepěl na zemi, dráty ho dál spojovaly s taserem. Muž, který ho obsluhoval, držel ruku na ovladači jako výhružku, že může kdykoliv nechat počet voltů zase vystřelit vzhůru. Konečně pálení ve Willově hrudi a poškubávání svalů skončilo; taser byl vypnut.

„Tak, Inde, teď víš co a jak. Budeme sem chodit tak často, dokud neuděláš to, co se od tebe čeká.“ Vůdce se k němu sklonil a se surovým trhnutím mu vytrhl tenké hroty z těla.

Will se zhluboka nadechl a pořád se nedokázal pohnout. Lidé se slabým srdcem by útok taserem asi nepřežili. Zhluboka dýchal, pak opatrně napřímil trup a s naříkáním se držel za hruď, v níž mu bušilo srdce.

„Kdybys teď byl tak laskavý a podepsal to tady,“ řekl šéf a podržel mu před nosem list papíru.

„Vy… vypadni!“ vyhrkl Will.

„Ale rád,“ zaslechl ke svému údivu. „Pak přece budeme mít hned o důvod víc, abychom tě mohli ještě jednou navštívit.“

Nejsvalnatější rváč popadl Willa a odhodil ho na nejbližší regál, který se vzápětí zřítil a zasypal ho orchidejemi.

Chodci zvědavě nakukovali dovnitř, jeden při tom telefonoval; snad volal policii a nevyprávěl jenom kamarádovi, čeho bezvadného byl zrovna svědkem. Will se opřel bolavou hlavou o prkno regálu. „Do prdele,“ zašeptal a neubránil se kašli. S bolestmi v celém těle se vytáhl na nohy, zatímco muži až na svého šéfa odcházeli; silák si s sebou s úšklebkem odnesl nádobu s rudými růžemi. Jeden po druhém nastupovali posuvnými dveřmi do dodávky. Chodci ustoupili pár kroků stranou, někteří pro jistotu uprchli na druhou stranu ulice. Šéf klidně utrhl z role velký kus průhledné fólie a položil ji přes smlouvu na pultě. „Hezký den, Inde,“ řekl, a než se vydal k dodávce, shrábl obálku s penězi. Pod silnými podrážkami mu vrzalo a praskalo sklo.

Will si setřel prstem krev, stékající mu do pravého oka, a podivoval se nad fólií. Co mělo znamenat zase tohle?

Z dodávky vyletěla nevysokým obloukem láhev s jakousi tekutinou a hořícím hadrem v úzkém hrdle a roztříštila se ve vchodě. Okamžitě zaplápolaly plameny a začaly olizovat rozbité police, květiny a další rostliny.

Volkswagen právě burácel pryč, když se ozval hlásič požáru. Hned poté se uvedlo do chodu hasicí zařízení a promáčelo Willa ledovou vodou. Teď také pochopil, co měla znamenat průhledná fólie na deskách.

11. říjen
Rusko,Petrohrad, Divadelní náměstí,
Mariinské divadlo

Andrej Smolska, dvaatřicetiletý zpěvák, který se svými černými vlasy vypadal jako mladý Peter Hofmann, burácel působivým hlasem jednu píseň za druhou. Teď čekal pod ochrannou umělého pahorku na svůj další výstup jako král, po jehož příchodu touží prostý lid.

Smolska ovládal masy, okouzloval je svým hlasem, barvou a výrazem zpěvu. Dávkoval své umění velmi precizně, věnoval divákům přízeň, a přece jim vždycky dával pocítit, že jsou prosebníky. Doháněl každého člověka k tomu, že byl vděčný za každičký tón, který mu splynul ze rtů. Byl výjimečným zjevem a uměl toho využít ve svůj prospěch.

Dvě tisícovky diváků okouzleně sledovaly čtvrtý akt opery Život za cara, pojednávající o bojovníkovi Susaninovi, který v roce 1613 hrdinnou lstí oklamal oddíl polských útočníků a zachránil před nimi bezmocného cara. Smolska se samozřejmě ujal role Susanina.

Petrohraďané Glinkův kus z devatenáctého století vždycky rádi zhlédli, a aby to tak zůstalo, nový intendant Mariinského divadla inscenaci notně zmodernizoval. Na jevišti teď byla díky divokým soubojům se šavlí a bitkám jako z filmu nabízena spousta akce. Z klasického díla se stal skoro muzikál, aniž by ovšem ztratilo svůj šarm.

Smolska si pyšně prohlížel divadlo, jeho oči si skvěle radily se šerem. I když mu nádherný sál nepatřil, byl to přece jeho svět, jeho království, v němž nepopiratelně vládl svým hlasem a charismatem.

Nádherně zdobené, několikapatrové jeviště s lóžemi se dochovalo v takřka původním stavu. Zářivě bílé sochy, všude se třpytící zlato, světle modré polstrování a závěsy dělaly z Mariinského divadla jakýsi malý stroj času. Když Smolska vzhlédl k carské lóži, skoro počítal s tím, že tam každým okamžikem spatří jednoho ze slavných vladařů minulosti. On sám by se do této lóže taky velmi dobře hodil, pomyslel si. Jednoho dne, na konci jedné z jeho árií, ho tam dobrovolně odnesou a složí mu hold.

Někteří tvrdili, že je to nejromantičtější divadelní sál světa. Pro Smolsku to bylo daleko víc.

Teď přicházel vrchol: Susanin se polským nepřátelům přizná ke lsti a po dlouhém souboji s jejich velitelem padne. Život za cara.

Smolska tasil tupou šavli, naposledy upřel pohled na skvostný tříúrovňový lustr v podobě Monomachovy koruny ruských monarchů, který se vznášel pod stropem v italském stylu. Třpytilo a lesklo se na něm tisíc křišťálových závěsných svítidel. Kdyby ještě návštěvníci měli jiné šaty, byla by iluze, že se ocitl v jiném století, dokonalá.

Jak rád by žil v oné době, jako oslavovaný bas, a vysoce placený. Ne jako dnes. Ale ještě mnohem raději by byl na jiném, vzdáleném místě…

Smolska zkontroloval hrot své divadelní čepele, která při lehkém tlaku povolovala a pružila. Myslel na staré dobré filmy s Errolem Flynnem, v nichž herci bojovali stejně jako on: hrdinsky, pro oko a úplně jinak než při skutečném boji s kordem nebo šavlí, kterému se věnoval ve volném čase. Ale publiku se to líbilo.

Přišel jeho výstup. Bylo načase ukázat lidu skutečného krále. Smolska vystoupil z úkrytu, docela pomalu a slavnostně. Ozářil ho světelný kužel a okamžitě se uprostřed představení ozval nadšený potlesk. Něco takového se v divadle ještě nikdy nestalo. Užíval si to, usmíval se na obecenstvo, přívětivě, ale velkopansky, jak se na něj slušelo, než začal se svým výkonem.

Smolska pobíhal před lepenkovým houštím sem a tam, zasypával polské vojáky nadávkami a pak zazpíval husí kůži nahánějící chvalozpěv na Rusko a cara, zatímco hudebníci v orchestřišti ho doprovázeli a stále zvyšovali hladinu hlasitosti; měřit se s ním a jeho bombastickým hlasem ale nemohli. Smolska byl stále slyšet a nad vším vynikal. Byl neomezeným vládcem.

V souladu s režijními pokyny teď byl na řadě boj proti několika soupeřům, který měl zpočátku probíhat pro Susanina vítězně. Smolska se do něj pustil a skočil na prvního nepravého Poláka, o němž věděl, že se jmenuje Paranov a pochází z Moskvy. Zpíval soustředěně a dorážel na soupeře mezi falešnými stromy, až zasadil Paranovovi smrtelný úder a obrátil se k dalšímu nepříteli.

Obecenstvo, bez dechu štěstím, sledovalo zpěv a zápas.

Smolska se podíval přes rameno a spěchal vstříc druhému soupeři. Jeho protivník dorazil mnohem rychleji, než čekal. Zbraně se zkřížily, zatímco Smolska zpíval… a po druhé ráně si uvědomil: Dorážející, prudce švihající trojhranná čepel soupeře byla pevná a bez zasunovacího hrotu! Kromě toho rychlost ran zdaleka převyšovala rychlost jevištního souboje. „Neměl jste brát výzvu zpět,“ pošeptal mu sok nečekaně. Navzdory hudbě a zpěvu mu Smolska velmi zřetelně rozuměl. Tvář pod širákem a falešnými vousy neznal, ale mužova slova prozrazovala, o koho se jedná.

„Vy se odvažujete vyzvat mě v mém království?“ opáčil během krátké odmlky v písni tak, že ho mohl slyšet jen jeho soupeř. Ještě svůj herecký výstup ani na vteřinu nepřerušil; to by mohlo vzbudit v jeho protějšku dojem, že má strach. A už jen to slovo pro někoho jako Smolska neexistovalo.

„Určitě vám nebude vadit, když náš souboj uskutečníme na jevišti?“ zašeptal muž a sáhl si druhou rukou na záda, aby vytáhl druhý kord, a hodil ho Smolskovi. „Svést souboj před publikem je pro mě vítaná změna.“

Smolska zachytil zbraň. Výzvu vzal zpět na radu svého nejlepšího přítele. Ten ho varoval před jeho soupeřem, lépe řečeno před dovednostmi muže, jehož původ chtěli blíže prozkoumat dřív, než proti němu nastoupí.

Smolska odhodil svou atrapu – a musel se tak soustředit na bleskové pohyby protějšku, že bezděky zmlkl. Zmocnil se ho chladný hněv. Tento vpád na své území, navíc uprostřed představení, mu neodpustí! Orchestr hrál dál, aby zpěvákovi dal šanci znovu pokračovat v úloze; nápověda rozčileně šermovala pažemi a klepala na scénář. Statisté se udiveně dívali na Smolsku a v hledišti se ozvalo šuškání. Jevištní triky a boje byly hezké a dobré, když jimi netrpěla kvalita zpěvu – a úplně utichnout nesměl už vůbec!

„Velevážené obecenstvo,“ pronesl Smolska hlasitě do hlediště a ukázal na svého soupeře, „nabídneme vám malý, jen pro dnešní večer nastudovaný souboj, na počest pětadvacátého uvedení v tomto divadle. Zůstaňte sedět, vážené dámy a pánové, a vychutnejte si, jak Susanin svého vyzyvatele zabije.“ Blýskl očima po soupeři a pozdravil ho. Muž ho napodobil, pak zaútočil.

Výpady, jimž se Smolska musel bránit, se samozřejmě odlišovaly od obvyklých jevištních šavlovaček. Poznal klasické manévry: parade riposte neboli kryt, a odvetu či flèche, čili fleš neboli útok během. Jednalo se tady o mistra šermu. Smolska se potil.

„Výbor nemá rád, když jsou dohody porušovány jednostranně a bez domluvy,“ pronesl soupeř tiše, ale srozumitelně. Náhle skočil vpřed, naznačil několik výpadů, až – s levou paží nataženou a hrotem mířícím na Smolskovo levé rameno – skočil. „Ostatně: Já také ne!“

„Jednáte bez vědomí výboru!“ Smolskovo odvracení útoku bylo příliš slabé a nestačilo na surovou sílu soupeře, která nemohla pocházet jen z tělesných schopností. Hned poté mu v kloubu vzplála bolest, když mu tenká ocel projela masem do kosti a zůstala v ní vězet. Vzápětí uslyšel ten nejhlasitější zvuk, jaký kdy v životě zaslechl: svůj vlastní výkřik.

Mnoho křišťálových svítidel na stropě tím hlukem prasklo, lesklé úlomky s řinčením pršely na návštěvníky. Spousta diváků vyděšeně vyskočila; a orchestr přestal hrát. Někdo v sále se voláním dožadoval bezpečnostní služby. Strnulost zmizela. První herci se chystali přispěchat Smolskovi na pomoc a vrhnout se mezi bojující.

„Stůjte! Když se někdo bude vměšovat, odpálíme já a moji lidé bomby, které máme na těle,“ zvolal neznámý hlasitě a zvedl levou paži. Ukázal okolostojícím něco, co připomínalo dálkový detonátor; při jeho slovech se zvedlo na různých místech v sále pět mužů, odložili saka a předvedli opasky s připevněnými výbušninami: na rozbuškách poblikávaly červené diody. Divadlem se rozlehl křik, ale nikdo se už neodvažoval pohnout. Výhružka zapůsobila. „Rozumíte? Nikdo nezasáhne, nebo všechno vyletí do povětří!“

Smolska se upřeně zahleděl nejprve do hlediště, potom na svého soka. A poprvé po dlouhé, dlouhé době ho přepadl pocit, o němž se ještě krátce předtím domníval, že ho nezná…

Neznámý vytrhl kord z rány, čímž Smolsku k sobě přitáhl, než se kosti a kov oddělily. „Vyzval jste mě, Battuto, a já jsem souhlasil! Nejsem ledasjaký soupeř. Vaše zrušení souboje bylo nezměrnou urážkou. Na něco takového nezapomínám. Nikdy!“ Strčil Smolsku do hrudi, až pěvec odvrávoral dozadu, ale okamžitě znovu zvedl paži se zbraní.

„Zbláznil jste se?“ zasyčel Smolska a nechápavě zíral na svou krev. „To, co tady tropíte, vám neprojde!“ Ovládal se, aby nemluvil příliš hlasitě. Do interních záležitostí návštěvníkům nic nebylo. „Já vám to nenechám projít!“

Čepele do sebe hned několikrát prudce narazily, zatímco muži kroužili. Pak se číhavě pozorovali, než se na sebe znovu vrhli a pokoušeli se zasáhnout soupeře. Diváci už to všechno nemohli sledovat, pohyby a rány byly příliš rychlé a nenadálé.

Také neznámý byl zasažen, což Smolska kvitoval posměšným smíchem: čepel zanechala na zádech kostýmu trhlinu, takže byla vidět holá pokožka.

Smolska si poté něčeho všiml… a zarazil se. Pálení v jeho rameni stále sílilo, jako by ho zachvátily plameny. „Použil jste jed?“ Zahájil bleskovou několikanásobnou fintu, aby vzápětí následovalo přímé, prudké bodnutí mířící do levé části středu těla. Jeho nejlepší taktika! Viděl už hrot vězet v sokově srdci a chystal se začít jásat.

„Ne. Jed ne.“ Soupeř odrazil ránu opravdu na poslední chvíli, oběhl ho – a bodl ho ze strany pod rameno a odtamtud napříč trupem. Zarazil čepel do těla takovou silou, až naostřený konec vyrazil na opačné straně ven. „Ani to nepotřebuji, jak vidíte.“ Rychle kord zase vytáhl, ustoupil o půl kroku stranou a máchl zbraní nad hlavou jako bičem, aby vzápětí vedl ránu na krk chroptícího, hroutícího se Smolsky.

Hrot mu rozpáral hrdlo a na prkna jeviště vytryskl proud krve.

Teď se Mariinským divadlem rozezněl kolektivní výkřik. Účinkující ustoupili až k okraji jeviště.

„To povýšení by sis nezasloužil.“ Neznámý se sklonil k umírajícímu a paži s vlhce se lesknoucí čepelí držel nataženou výhružně do výšky. „Nebylo mi ctí, ale potěšením ano, zbabělče!“ pronesl Smolskovi do ucha, pak seskočil do orchestřiště.

Hlasitě to zadunělo, když doskočil na zem, a hudebníci se rozprchli jako stádo vyděšených srn tváří v tvář medvědovi. Muž nerušeně zmizel ve vchodě, dálkový rozněcovač bomb nevšímavě upustil na zem. Diody na bombách pohasly. Zdálo se, že je mu jedno, co se stane s jeho lidmi a náložemi, ale k dalším obětem nemělo dojít. Jedna mu stačila.

Smolska chroptěl, jeho několikanásobně proděravěná plíce zkolabovala a nedokázala mu už poskytnout kyslík. Kromě toho z něj tryskala drahocenná životodárná tekutina a zbarvovala prkna, která mu byla vším. Jeho království se napájelo jeho krví. Ruce se zarývaly do jeviště, špičky prstů praskaly a zanechávaly na tvrdém dřevěném podkladě rudé čáry.

Přispěchali k němu dva statisté a snažili se zastavit krvácení. Nikoho nenapadlo spustit oponu, aby byli diváci ušetřeni tohoto pohledu.

A nikdo nebyl při té hrůze dost otrlý na to, aby si všímal detailů. Pomocníkům tak uniklo, že se pěvcův pravý ukazováček snažil namalovat do stále se rozrůstající kaluže krve jakýsi znak. Ale dál přitékající červeň se opět sevřela kolem linie a pohltila začátky symbolu dřív, než ho Smolska mohl dokončit.

Než dorazili na jeviště zdravotníci, Andrej Smolska vypustil svou mladou duši.

2. KAPITOLA

31. říjen
Německo,Hamburk, Speicherstadt

Saskia Langeová vystoupila ze svého otlučeného, zrezavělého Volkswagenu Passat Kombi, vydala se dozadu a otevřela kufr, do něhož předtím uložila abnormálně dlouhou, velmi objemnou sportovní tašku tmavě šedé barvy.

V autě to vonělo po spoustě různých druhů bylin a koření, hlavně těch z Provence, jichž dnes ráno koupila a dopravila do své restaurace několik kil. Jehněčí kýta, kterou potřela dvěma hrstmi sušeného tymiánu, rozmarýnu, majoránky, různých květů a nejlepšího oleje, díky tomu získá báječnou vůni. Byla dobře prodejným pokrmem na jídelním lístku restaurace Bon Goût od chvíle, kdy tam Saskia nebyla jen majitelkou, ale rovněž pracovala jako kuchařka. Ale dnes měla volno, výjimečně. Její zástupce Patrik bude muset zvládnout večer bez ní.

Saskia vdechovala vůni deště a nafty. Dlouze, hlasitě zahoukala lodní siréna, druhá jí odpověděla a pak Saskia zahlédla, jak nedaleko od ní projíždí po kanále člun pro okružní jízdy. Na vodě se i v tuto pokročilou hodinu pořád něco dělo.

Saskia si hodila těžkou tašku na rameno, zavřela víko kufru a chtěla zamknout volkswagen stisknutím dálkového ovládání. Protože se nic nestalo, musela zabezpečit auto klíčem. Baterky byly vybité. To pro ni bylo typické; když se v restauraci oddávala vaření – nebo svému koníčku jako teď – na všední věci jako baterie úplně zapomínala.

Kdo viděl Saskii poprvé, mohl ji považovat za barvoslepou. Kombinace tmavě zelených kalhot a žluté bundy ve spojení se světle červenou kšiltovkou, sedící na polodlouhých, špinavě plavých vlasech, zrak většiny lidí přinejmenším dráždila. Přitom to, co měla dnes na sobě, patřilo k těm neškodnějším kreacím. Pokud šlo o oblečení, měla Saskia ráda pestrost a různorodost. O to překvapenější se člověk stával coby host v restauraci, když okusil její pokrmy a všechny chutnaly výtečně. Chaos a kreativita přece jen spolu nějak souvisely.

Blížila se ke vchodu do jedné z nesčetných cihlových budov podél Labe ve čtvrti Speicherstadt. Podrážky jejích bot pleskaly do mělkých kaluží a při každém došlápnutí na dláždění pak vydávaly tiché, kvíkavé zvuky.

Poblíž se nacházel Hamburg Dungeon, jakýsi dům hrůzy z dějin města pro dospělé, kteří hledali něco na podráždění nervů. Saskia ten strašidelný krám moc ráda neměla, i když byl umělý a ona věděla, že za ním vězí herci a spousta elektroniky.

Přede dveřmi stál špatně oholený muž v dlouhém černém kabátě a kouřil doutník. Hranatý obličej, krátké vlasy, školený vyhazovač. Saskia se před ním s úsměvem zastavila a v duchu se divila, proč muž současně kouří a žvýká žvýkačku. Nemá peníze na parfémovaný tabák? „Moin, moin.“

„Ahoj.“ Skoro si jí nevšímal. „K Dungeonu se jde tamtudy. Vstup na jeviště pro účinkující je někde za rohem.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem tady správně. Očekávají mě na planši.“ Vytáhla z bundy velmi staře působící stříbrný knoflík a ukázala mu ho; byl na něm symbol tří párů zkřížených dýk, jednoho nahoře, dvou pod ním. „Čepel radostně ať pěje,“ citovala, „ochranou a tělem soupeře se prodere.“

Muž udiveně vyplivl žvýkačku a prsty odcvrnknul doutník, zatímco si ji prohlížel od hlavy k patě. Byla jen o kousek menší než on, ale podstatně útlejší. Jeho kritickému pohledu hravě odolala. Pak vytáhl z kapsy kabátu mobil a telefonoval v jazyce, kterému Saskia nerozuměla. Ukončil hovor a přidržel displej v její výšce, otočený k sobě; tiše to cvaklo. „Porovnávání,“ poznamenal úsečně a ťukal na klávesnici.

Saskia zůstala trpělivá. Byl to běžný proces při souboji v rámci union des lames, Sdružení čepelí: Byla pozvána v určitou hodinu na určité místo. Historická průpovídka a o nic méně starý knoflík představovaly první kontrolní postup, abyste stále se měnícímu strážci u vchodu dokázali, že jste sem nezabloudili nedopatřením; potom byla její fotka zaslána výboru, aby bylo ověřeno její právo dožadovat se vstupu. Souboje spikleneckého společenství byly mezinárodní, mohly se konat kdekoliv; výbor hradil cestu. Nikdo nevěděl, jak je financován, a nikdo se neptal. Jako člen Sdružení čepelí jste žili nebezpečně, zato jste ale mohli poznat svět. Saskia už bojovala v Benátkách, Dubaji, New Yorku a Nairobi, ale – kvůli restauraci – dávala přednost nastupování v Hamburku. Existovalo jen málo těch, kterým bylo toto privilegium dopřáno.

Bohužel si ji tak nepředcházeli všude. Zatímco čekala na ověření totožnosti, musela myslet na Groeninga, znalce jídla, který pomlouval její kuchyni u ostatních kolegů a v příslušném prostředí. Odmítla jeho levné, odporné návrhy a od té doby se stalo jeho zřejmým cílem zničit Bon Goût. Jeho webová stránka přinášela jednu zničující kritiku za druhou, a také různé časopisy a deníky otiskovaly jeho nesmysly. Saskia se zlobila, a přece byla bezmocná. Bon Goût a pomyšlení na Groeninga už mezitím nějak patřily k sobě a Saskia za to sama sebe nenáviděla.

Hlídačův mobil zapípal, muž přečetl došlou zprávu a přikývl. „Potvrdili vás.“ Ještě jednou se na ni zkoumavě podíval. To bylo jasné porušení protokolu; vstupní kontrola neměla dělat nic víc než zabránit nepovolaným v přístupu; dokonce i mobily, s nimiž pracovali, patřily výboru, aby později nikdo neměl možnost předložit důkaz o tom, kdo se dostavil na schůzku.

„Ještě něco?“ zeptala se Saskia stroze.

„Promiňte,“ pospíšil si s omluvou. „Jen jsem…“

„Překvapen?“ dokončila Saskia teď s širokým úsměvem, vděčná, že se její pozornost odpoutala od Groeninga. Nebylo to poprvé, co její vzhled zaskočil někoho, kdo předtím kolem sebe viděl procházet jiné účastníky.

„Asi tak,“ připustil a ukázal na její tvář. „Máte mezi zuby něco zeleného,“ řekl pobaveně.

Saskia rychle zavřela pusu. „Zatraceně!“ Sála a pohybovala rty, až kousíček zachytila a polkla. „Pažitka,“ usoudila. „Musela jsem ochutnat frankfurtskou omáčku.“

Otevřel jí dveře a ona vklouzla dovnitř. Jak procházela kolem, lehce se dotkla kšiltu čepice a muž se křivě usmál. Nejspíš ji považoval za lepšího obětního beránka.

Sledovala čajové svíčky rozestavěné na zemi a pochodovala chodbou, při tom vyhodila do vzduchu stříbrný knoflík tak, že se skoro dotkl stropu, zase ho šikovně chytila a znovu ho vymrštila do výšky. Dělala to tak vždycky, když mířila k šatně. Uklidňovalo ji to a pomáhalo soustředit myšlenky na nadcházející události. Večerní menu vybledlo, Groeningův nervní obličej zmizel, zatímco se v ní rozlévalo napětí, které nemělo nic společného s tím, které se jí zmocňovalo během hektického večera u sporáku Bon Goût.

Dnešní večer byl něčím zvláštní.

Dostane se jí boje, po němž už dlouho toužila: proti neporaženému maître planše, který – jak se tradovalo – patřil k union des lames už třicet let, hned při prvním boji vyhrál a od té doby ho ještě nikdo neporazil. To bylo skoro nemožné. A právě proto tato výzva, které nedokázala odolat! Saskia dokázala podobný zázrak, a v krátké době se propracovala na druhé místo světového žebříčku, aniž by utržila zásahy stojící za řeč. Tour de force pro mladou ženu jako ona, namáhavá, ale nesmírně přínosná. Proto bylo z jejího pohledu naléhavě zapotřebí, aby Sdružení mělo v čele někoho nového. První maîtresse své dlouhé historie.

Linie z čajových svíček ji nasměrovala ke dveřím, na nichž byl nalepen nápis Šatna. Okázalost union nepotřebovala, dějiště soubojů se určovala krátce předtím. Záleželo jen na kvalitě bojů.

Vstoupila do malé místnosti, v níž se nacházela úzká skříňka na věci a na stěně věšák na šaty. Na malém stolku stála mísa s ovocem a tři láhve minerálky, konev s čajem a patřičné nádobí včetně konvičky na mléko a cukřenky. V levém rohu se nalézala sprcha bez závěsu, hned vedle byly dveře, na něž někdo pomocí lepicí pásky a fixu napsal vodítko salle d’armes.

Strčila stříbrný knoflík zpátky do bundy, svlékla si až na kalhotky veškeré oblečení a otevřela sportovní tašku.

Nejprve si oblékla bílou sportovní podprsenku, pak vklouzla do úzkých bílých šermířských kalhot, ponožek stejné barvy a kotníkových šněrovacích bot. Vzápětí vytáhla švihadlo a začala poskakovat na místě, aby se rozehřála. Nakonec se protáhla a otřela si ručníkem z tváře a horní části těla pot. 21.45. Ještě patnáct minut.

V tu chvíli někdo zaklepal.

Saskia si hodila ručník kolem krku a pozvala návštěvníka dál. Vstoupil postarší muž s dlouhou jizvou na levé líci. Kovové obroučky kulatých brýlí se mu blýskaly ve světle lampy, baculaté tělo vězelo v lékařském plášti a v pravé ruce držel hnědou tašku z vepřovice, nacpanou k prasknutí.

„Dobrý večer, Rapíre,“ pozdravil s úsměvem. Černé vlasy měl uhlazené gelem dozadu, díky pěšince přesně uprostřed a vyholené šíji vypadal jako lékař z dvacátých let. „Vypadáte dobře.“

„Dobrý večer, profesore. Díky moc,“ odvětila přátelsky a vydala se k němu, zatímco on si odložil tašku, otevřel ji a vytáhl stetoskop. Měla ráda jeho i jeho otcovský přístup. Na řadě bylo vstupní vyšetření. Žádný šermíř nesměl nastoupit s nějakým omezením, lhostejno, zda se jednalo o nachlazení nebo o těžké zranění. Neušlo jí, že se mu na přední straně pláště rýsují rudé stříkance. „Je možné, že vám vytekla propiska?“ zeptala se s ironickým podtónem v hlase.

Profesor, jehož jméno neznala a který rovněž nevěděl, jak zní její občanské jméno, se na sebe podíval. „Ach ne, to není barva,“ odpověděl lapidárně a začal ji poslouchat.

„Už se konal nějaký boj?“ Saskia poslušně nasávala a vydechovala vzduch a podvolovala se proceduře. Byla proklepávána a prohmatávána s důkladností, jakou by si přál každý klient pojišťovny. Profesor byl nositelem několika titulů v oblasti chirurgie i interní medicíny a byl – od chvíle, kdy ukončil v unii aktivní kariéru – Sdružení k dispozici coby lékař.

Chvíli trvalo, než odpověděl: „Dvě výzvy bez vlivu na žebříček.“

„O tom jsem neměla tušení.“ Saskia se podivovala: Kromě pravidelných soubojů o umístění směli šermíři v dolní části žebříčku sice kdykoliv vyzvat ty výše postavené k souboji, aby se učili a sbírali zkušenosti, za což dost často platili zraněními. Výše postavení ovšem nemuseli výzvu přijmout, když považovali soupeře za někoho pod svou důstojnost. „Proti komu?“

„Nováčci Florette a MainGauche vyzvali Maîtreho k cvičnému souboji. A prohráli, jak vidíte na mém plášti,“ shrnul stručně situaci a napřímil se. „Všechno v pořádku. Můžete nastoupit, Rapíre.“

Saskia nevěděla, jestli se má radovat. Měla vést důležitý souboj o pořadí proti sokovi, který se už vyřádil na dvou soupeřích? Nechtěla nic zadarmo – nebo ji Maître považoval za tak snadného protivníka? To hraničilo s urážkou. „Jak dlouho trvaly?“

„Co?“ zeptal se profesor a schoval stetoskop.

„Ty souboje. Jak dlouho šermovali?“

Lékař se k ní otočil, strčil si ruce do kapes a zahleděl se jí nejdříve do tváře, pak jí přejel pohledem po těle. „Možná byste si to měla znovu promyslet, Rapíre,“ řekl otcovsky a lehce ustaraně.

„Jak to myslíte?“

„Jste příliš hezká a příliš mladá, než abyste se nechala Maîtrem zohyzdit. Plastická chirurgie toho dneska dokáže hodně, přesto sotva umí vrátit do původního stavu všechno. A věřte mi: Maître soupeře nikdy nešetří.“

Saskia se znovu začala rozcvičovat. „Chcete tím říct, že jste proti němu kdysi nastoupil i vy a prohrál?“ Ukázala na jeho jizvu. „Myslela jsem, že pochází z nějaké mensury. Vy studovaní jste to tak přece tehdy dělávali.“

„Tehdy? Moje milá, možná nejsem až tak starý, jak vypadám!“ Profesor se rozesmál. „Ne, nikdy jsem nebyl členem studentského spolku. „Tohle,“ dotkl se staré zahojené řezné rány pravačkou, „je od něj.“ Zaváhal, pak si vyhrnul levý rukáv a ukázal jí další jizvy. „Stejně jako tyhle a tyhle.“ Stáhl si límec košile pod pláštěm, takže rozeznala horní části jizev na jeho hrudi. „Moje břicho vypadá, jako by se na něm nějaké nápadité, vzteklé děcko vyřádilo perořízkem.“

Saskia se nedokázala ubránit tomu, aby jí po zádech přejel mráz. „A dnes byli na řadě nováčci, aby dostali svou lekci?“

Profesor přikývl. „Přesně tak. A zdálo se, že ho baví cílit útoky na ty nejzranitelnější body. Je to jeho způsob, jak… se vypořádat s drzostí, kterou vidí v tom, že ho vyzve někdo, kdo nedosahuje jeho úrovně.“

„Čímž teď ovšem zajisté nemyslíte mě?“ zeptala se Saskia vážně.

„Ne, Rapíre, to jistě ne.“ Povzbudivě na ni zamrkal. „Přesto si dávejte pozor na krk a zápěstí ruky, v níž držíte zbraň,“ naznačil. Tím se prohřešil proti pravidlům unie, ale zjevně ji měl příliš rád. Zavřel tašku, podíval se na hodinky a prošel dveřmi, které vedly do salle d’armes a k planši. „Brzy bude čas, Rapíre. Zavolají vás, až budou stopy bojů smyt… odstraněny.“ Než se mohla zeptat, co tím přesně myslel, byl venku. Sotva za sebou zavřel dveře, ještě jednou je na škvírku otevřel: „Čistá doba boje činila sedmačtyřicet vteřin. Oba souboje dohromady. Ale věřte mi, Rapíre: Víc času nepotřeboval.“

Cvak. Dveře zapadly do zámku a lékař byl pryč.

Saskia se zahloubala, zatímco se pomalu spouštěla do provazu a vnímala, jak se jí natahují šlachy a svaly. Sedmačtyřicet vteřin nebylo moc.

Vstala, vytáhla ze sportovní tašky bílé kožené rukavice, natáhla si je a pořádně si upevnila suchý zip na zadním konci. Při tom jí padl pohled na vybavení pro kendó, které s sebou také tahala v tašce. Kam až její paměť sahala, provozovala pod vedením svého otce klasický evropský šerm a po určité době ji začal fascinovat také tento japonský druh. Pro Saskii to byl víc než jen sport. Milovala boj a žila jím, vlohy k němu jí vězely v krvi, a když stála na planši, jako by do ní pronikal jiný duch a oživoval ji. Bojový duch v pravém slova smyslu: statečnost, nebojácnost, rychlost, přesnost a hlavně intuice, o níž se domnívala, že ji zdědila po svém otci.

Ve svém šermířském klubu rychle stoupala vzhůru a vyhrála všechny vnitřní zápasy s takřka děsivou převahou. S fleretovým mužstvem to dotáhla do nejvyšší ligy, a dokonce byla požádána, aby se stala členkou německého olympijského týmu. Saskia si velmi dobře pamatovala, jak odmítla a jaké pohrdání k ní pak její starý klub projevoval. Bylo to postaveno na roveň zradě a většina jí to dávala zřetelně pocítit.

Saskia paradoxně věděla, že by olympiádu vyhrála, ale bylo jí to jedno. Instinktivně jí bylo jasné, že by se vrátila zklamaná. Zklamaná, protože by při klání nenašla nikoho, kdo by se s ní mohl měřit. Nikdo nechápal, že to pro ni nebyla žádná výzva; současně ale nebyla schopna formulovat, čím byla probuzena její ctižádost.

Ale to se mělo změnit.

Poté co změnila klub, přišel na návštěvu jakýsi neznámý a dlouho si povídal s jejím otcem, než ji k rozmluvě přizvali. Památný rozhovor ve svitu svíčky.

Bylo jí tehdy osmnáct. Otec ji vzal za ruku a vtiskl jí do dlaně stříbrný knoflík se třemi zkříženými páry dýk. „Naše rodina už po mnoho staletí vysílá do světa dobré šermíře,“ prohlásil s jakousi slavnostností v hlase, která Saskii udivila; znala svého otce jen jako velmi veselého, pramálo teatrálního muže. „Naše umění bylo kdysi velmi žádané na bitevních polích. Vycvičili jsme ty nejlepší bojovníky a tu a tam i nějakého atentátníka, který později psal dějiny. Dnes už není toto řemeslo potřebné; mocní se spoléhají na zbraně se špičkovou technologií a na vědu. Ale my a všichni, kteří si aspoň trochu cení tradice, udržujeme při životě sdružení, které opatruje krásu a čestnost šermu. Pomocí ostrých čepelí.“ Díky své práci inženýra cestoval hodně po světě a šrámy, které si přivážel domů, byly vždycky prohlašovány za pracovní nehody na staveništích. Ale teď to vypadalo, jako by pro ně existovalo podstatně více vzrušující vysvětlení.

Saskia poslouchala, fascinována jeho slovy a změněným hlasem, a při tom těkala pohledem z něj na neznámého a zpátky. Její ctižádost a její bojový duch se daly mohutně do pohybu! Na něco takového čekala.

„Takových jako my je víc, než moderní svět tuší, Saskie,“ odhalil jí. „Teď jsi dost dobrá na to, abys vstoupila do union des lames. Když budeš chtít.“

„Unie je tajná. Nikdo nezná žádného člena jeho skutečným jménem,“ prohodil neznámý a hlas mu zněl hrozivě. Na jeho tvář si už nevzpomínala, jen na jeho působivý, tmavě hnědý plnovous. „Souboje organizuje a dozoruje výbor. Nebudeš o tom moci s nikým mluvit, ani s vlastní matkou, chápeš? Unie neudílí poháry, v novinách nejsou žádné hezké fotografie vítězů, nedočkáš se veřejného uznání. Bojuješ jen kvůli cti a abys stoupala vzhůru na žebříčku. Jen ten, kdo se udrží na špici, dostává značnou sumu, rok co rok. Pokud – ale také dokud – se dokáže udržet nahoře.“ Pevně se na ni zadíval. „Ocitla ses na rozcestí, děvče.“

Saskia sevřela stříbrný knoflík v dlani a tímto gestem mlčky akceptovala všechna pravidla. Jak později vyprávěl její otec, oči jí při tom svítily.

„Ještě jeden souboj a budu první,“ zašeptala teď do ticha šatny a svázala si vlasy bílým šátkem. „Maître padne.“

Saskia si umístila na ňadra kovový chránič a zapnula jej na zádech. Byl to jediný ústupek, učiněný ženám. Nakonec vytáhla šavli a šermířskou masku, která jí vždycky připomínala přehnaně velké oko hmyzu. Byla to klasická varianta z ocelového drátu, která činila tvář pro soupeře takřka neviditelnou.

Pro dnešní boj zvolila lehce zakřivenou šavli. Ne proto, že by ji zvládala nejlépe, rapír jí vyhovoval mnohem víc; ne, ta šavle patřila jejímu zemřelému otci. Chtěla mu věnovat své vítězství a dopřát mu touto zbraní podíl na souboji. Čerstvě naostřené ostří se třpytilo, železný kryt ruky kolem jílce se leskl.

Nasadila si masku, uchopila šavli do levačky a netrpělivě hleděla na dveře, doufala, že bude brzy zavolána do salle d’armes. Po malé věčnosti zaslechla, jak se chodbou blíží kroky, pak vstoupila brunetka, která na sobě měla tmavě růžové večerní šaty s černou šálou; během soubojů o pořadí bylo stylové oblečení u rozhodčích povinné. Saskia znala ženinu tvář z mnoha předchozích zápasů, aniž by kdy slyšela její jméno. „Rapíre, jste na řadě,“ oznámila a vyšla ven.

Saskia ji následovala a měla dojem, že vidí i na látce jejích šatů malé, tmavě rudé stříkance. Vypadalo to, že Maître sekal velkou silou. Mnohé by to pomyšlení vyděsilo; Saskia v tom spatřovala cennou informaci, kterou mohla využít, aby svého soupeře porazila.

Byla zvědavá, jakou zbraň si vybral. Nebylo jisté, že si také vybral šavli; union des lames nedávala ničemu přednost, sázela na všechny čepelové zbraně, jimiž se dalo bodat a sekat. Na rozdíl od normálních střetnutí tady takřka neexistovala omezující pravidla. Za zásahovou plochu bylo prohlášeno celé tělo. Dojednáváno bylo jen to, zda se bude bojovat jednou či dvěma zbraněmi. Tak se mohlo stát, že se proti sobě ocitl jeden muž se dvěma meči a jeden se dvěma dýkami. To ovšem neznamenalo, že nutně vyhrál ten, kdo bojoval meči. Saskia četla kroniky union des lames z dávných dob. S velkou úctou se v nich vyprávělo o jistém Fransi Hohentgarovi, bojovém mistrovi, žoldákovi a atentátníkovi ze sedmnáctého století, který dovedl zacházení s noži k takové dokonalosti, že měl převahu nad všemi protivníky. Její vlastní rodokmen se dal vysledovat zpátky až k němu; stříbrný knoflík pocházel z jeho kabátce lancknechta, jak jí kdysi řekl otec.

Vstoupila do dlouhé, obdélníkové místnosti, v níž ve stojacích svícnech a lucernách hořela spousta svíček. Toto byla ještě jedna zásada unie: Při souboji se nesmělo používat elektrické světlo.

Ačkoliv pro ni došli, zdálo se, že dorazila příliš brzy, protože právě svinovali čtrnáct metrů dlouhou planš. Když spatřila tu spoustu krve, pochopila důvod: Nebylo možné na ní svést dobrý souboj. Skvrna na koberci stačila k uklouznutí, a už byly účinná obrana nebo dobrý útok nemožné.

Chtěli ji varovat tím, že ji neušetřili tohoto pohledu?

Zhruba uprostřed místnosti stál stůl, u něhož sedělo pět rozhodčích, tři ženy a dva muži, kteří v elegantních smokinzích a drahých šatech vykonávali službu. Ani jejich jména nebyla známa, určoval je a všechno organizoval výbor. Jinak byla místnost prázdná.

Jeden z mužů vstal a vydal se k Saskii. „Mrzí mě to, ale museli jsme nechat koberec odstranit,“ řekl. „Bylo by nezodpovědné, kdybychom vám a Maîtremu dovolili na něj nastoupit.“

„Znamená to, že se duel neuskuteční?“ Saskia pociťovala obrovské zklamání. Netrpělivost a přání konečně se posunout na první místo byly obrovské. „Nemáte žádnou náhradní plaš?“

„Ne.“ Rozhodčí se na ni podíval. „Ale víme o brizanci tohoto duelu. Pokud budete vy a Maître souhlasit, můžeme dovolit i volný souboj.“

„Mileráda,“ přitakala.

Rozhodčí pokynul ženě, která Saskii přivedla, a ta odešla, aby vyzvedla Maîtreho. „Váš soupeř už svolil.“ Dal znamení pomocníkům, aby pracovali rychleji. „To by mohl být váš velký den, Rapíre,“ pokračoval tišeji dál a hleděl směrem, kde se měl vynořit její soupeř. „Jsme všichni zvědaví, zda se vám konečně podaří sesadit Maîtreho z trůnu. Bylo na vás uzavřeno několik sázek; nemusím snad zmiňovat, že po dlouhé době vůbec někdo vsadil na Maîtreho protivníka.“ Povzbudivě se usmál a vrátil se na své místo u stolu.

Saskia jeho slovům pozorně naslouchala. Věčný šampion se zjevně těšil u hodnostářů a v unii pramalým sympatiím. To ji ještě víc motivovalo k tomu, aby ho porazila. Jeho, který už třicet let neznal nic jiného než vítězství. Tři dekády; velmi dlouhá doba.

Do sálu vešel profesor a postavil se šikmo vedle stolu. Lékařská péče tím byla zajištěna. Poté vstoupil druhými dveřmi, přiveden dámou v tmavě růžových šatech, Maître.

Byl zhruba stejně vysoký jako Saskia, odhadovala ho na něco pod metr osmdesát. I on měl na sobě úzké bílé šermířské kalhoty a bílé šněrovací boty, prsty vězely ve světlých rukavicích. Jeho nahý trup na ni neudělal dojem ani tak proto, že byl dokonale vypracovaný – ale spíš z toho důvodu, že na jeho kůži nedokázala objevit jedinou jizvu, dokonce ani maličký škrábanec. Saskia musela polknout. Takže byla pravda, co se říkalo: Žádnému vyzyvateli se ho za třicet let nepodařilo vážně zranit a pomstít se za vlastní rány.

Sotva strávila toto překvapení, zůstala neschopna slova díky pohledu na jeho šermířskou masku: Byla ze zrcadlené umělé hmoty!

Saskia věděla, že šermířské masky z plexiskla byly už delší dobu předmětem diskuse v lize, při mezinárodních mistrovstvích a olympijských hrách, ale ty měly být průhledné, aby diváci viděli bojovníkům do tváře. Maître si nechal zhotovit vlastní a ta působila víc než nebezpečně a zákeřně. Saskia viděla na vypouklém povrchu zdeformované odrazy mnoha hořících svící, a čím víc se k ní soupeř blížil, o to zřetelněji se v ní rozeznávala sama.

Zastavil se tři kroky od ní, vztyčil levačku se zbraní na pozdrav a zvedl jemně kovanou, vinutou záštitu ze zlatých a stříbrných drátků do místa na masce, kde tušila jeho rty. Držel k boji připravený dlouhý rapír, jehož z obou stran naostřená čepel se rudě třpytila ve světle. Potom pozdravil porotu.

Saskia si také pospíšila pozdravit jeho i rozhodčí. Podezírala Maîtreho, že zvolil zbraň naprosto úmyslně: rapír na Rapíra . Navíc se jí zdál předlouhý. Výhoda v dosahu, kterou mohla vyvážit jen rychlostí. Boj bude zajímavý. Byla to výzva, po níž toužila, a radostné očekávání ji přimělo k pochmurnému úsměvu.

Rozhodčí, který s ní předtím krátce rozprávěl, vstal. „ L’union des lames, unique, secrete et éternelle. Ni bonne, ni mauvaise, mais mortelle pour nos ennemis et les traîtres ,“ pronášel slavnostně stovky let starou francouzskou formuli, jíž byl zahajován každý souboj. „Ctihodná, staroslavná union des lames a výbor zdraví šermíře Maîtreho a Rapíra.“ Jury povstala a uklonila se jim, jen jeden člen zůstal sedět u stolu a zaznamenával, co bylo řečeno. „Oba protivníci souhlasili, že budou bojovat bez planše a připustí volný souboj. Zvítězí ten, kdo soupeři v souladu se stanovami unie zasadí jako první pět viditelných, krvácejících ran nebo dostane vítězství od soupeře zadarmo. Při nerozhodném výsledku bude boj pokračovat. Stále platí: Smrt soupeře není žádoucí, může k ní ovšem dojít.“

Saskia znala tuto floskuli zpaměti. Nikdy ji nenapadlo, že by její soupeři z posledních let mohli nastoupit s úmyslem ji zabít. Ale v tváří v tvář Maîtremu se tento dodatek stával čímsi reálným a velmi hrozivým. Mluvčí pokynul rozhodčím obou pohlaví, aby zaujali svá místa v místnosti a mohli tak sledovat souboj z různých úhlů. „Jakmile bude docíleno zásahu, zaujmou duelanti znovu výchozí pozici. Slyšeli jste a rozuměli?“

Saskia a Maître přikývli na znamení, že pravidla znají a přijímají.

„Combattants, en garde!“ Muž zvedl ruku a prudce jí trhl dolů. Maître zaujal klasickou šermířskou pozici a čekal, Saskia se trochu přikrčila, aby skýtala menší cíl, a vytrčila šavli vpřed.

Oba nehybně strnuli.

Saskia cítila, že jí pod látkou vyrazil pot. Pohled na lesknoucí se masku ji znejišťoval, protože byla nucena sledovat samu sebe. A tak se místo toho soustředila na soupeřovy vytrénované ramenní svaly a čekala na zrádné škubnutí. Při tom si všimla na jeho kůži šedivých, sotva viditelných tenkých symbolů, které se podobaly výběžkům velkého, vybledlého tetování.

Maître jí náhle a bez varování udeřil do čepele, aby odsunul její kryt stranou a vytvořil si místo na vlastní ránu.

31. říjen
Německo, Hamburk

Poté co Will na policii popsal události do protokolu a rozjel uklízecí práce v Indii, obdržel zneklidňující telefonát od bezpečnostní agentury. Dostali signál z vily – žádný signál o vloupání, nýbrž o technické poruše – a chtěli vědět, co mají dělat. Za normálních okolností by to pro Willa nebyl žádný důvod k obavám; koneckonců se mohlo stát, že špičkové poplachové zařízení mělo poruchu. Ale v takový den jako tento?

Když Will krátce poté vstoupil spolu se dvěma uniformovanými muži z bezpečnostní agentury a igelitkou pod paží do usedlosti, okamžitě si všiml, že je tu chladněji než obvykle. Ne snad proto, že by zapomněl zapnout topení, ale kvůli průvanu. Willovy vnitřní poplašné sirény se rozječely. „Rozhlédněme se,“ navrhl jeden ze strážců objektu, vytáhl mohutnou svítilnu Mag-Lite a uchopil ji jako obušek.

Will rychle podnikl s oběma muži obchůzku a okamžitě objevil příčinu průvanu: Dveře vedoucí z jeho pracovny do zahrady byly otevřené dokořán. „Jsem si jist, že jsem je dnes ráno zavřel,“ ujišťoval.

„Byla to profesionální práce,“ okomentoval to uniformovaný muž po prohlídce. „Vytlačeny spolu se závorou z ukotvení.“

Jeho společník zvedl svítilnu, vyslal svazek paprsků ven do zahrady – a zachytil svalnatou postavu v černém oblečení, která se pokoušela ukrýt v křoví. „Tam je ten mizera!“ Lupič se okamžitě rozběhl k příjezdové cestě; strážní se rozběhli za ním. „Vy zůstaňte, kde jste, pane Gule!“ zakřičel jeden z nich ještě přes rameno.

„Šivo, proč mě tak zkoušíš?“ Will to nechápal: rváči, vyšetření v nemocnici, protokol na policii, jeho rozbitý obchod – a teď ještě tohle! V hlavě ho strašilo slovo kletba. Měla snad ta Hansenová pravdu? Nebo to prostě byla jen špatná karma? Kterého z mnoha indických bohů by měl usmířit?

„Do prdele!“ ulevil si Will vztekle. Nechal spadnout na zem igelitku, v níž se nacházely jeho pořád ještě vlhké šaty, a rozsvítil lampy. Pak se začal pozorněji rozhlížet po pracovně, aby zjistil, co lupič natropil.

Nebyly tu žádné stopy po vandalismu – žádné zpřevracené šuplíky, žádné obrazy, stržené ze stěn. Všechny knihy dosud stály pěkně úhledně na policích. Starý trezor ve stěně byl otevřený, ale i to vypadalo značně profesionálně, a ne jako výsledek surového páčení. Ať sem pronikl kdokoliv, věděl, co má kde hledat – a vyznal se v drahém zabezpečovacím zařízení natolik, že věděl, jak ho vyřadit z provozu, aniž by spustil alarm.

„Je něco takového vůbec možné?“ zamumlal Will a z nabíjecí stanice ve skříni vzal satelitní telefon, s jehož pomocí mohl navázat spojení se šéfem. Jméno toho muže neznal. Na jeho přání ho oslovoval sire a měl dojem, že v jeho hlase vždycky slyší anglický přízvuk. Podle zvuku soudil, že má co do činění s mužem kolem padesátky; ještě nikdy se neviděli. Pracovní smlouva správce byla uzavřena prostřednictvím kanceláře. Dostal za úkol projednávat všechno mimořádné, co se týkalo vily, přímo s majitelem; vše ostatní řešil s jeho právním zástupcem. Vloupání bylo jednoznačně mimořádná událost, a proto zavolal nejdřív šéfovi místo na policii.

Will stiskl tlačítko pro rychlou volbu, číslo se automaticky vytočilo, aniž by se objevilo na displeji. Neměl tušení, kam bude spojen.

Ozval se vyzváněcí tón.

Zatímco čekal, myslel na to, že nikdy předtím nevolal svému zaměstnavateli dvakrát v tentýž den.

Poprvé se tak stalo dnes krátce po návštěvě násilníků, aby ho informoval o událostech a surově nadneseném zájmu o koupi; Will měl i v krámě speciálně upravený telefon, jímž mohl svého šéfa zastihnout, aniž by viděl číslo. Při tom se stalo něco, s čím Will nepočítal.

„Ani slovo policii, pokud jde o sídlo,“ žádal od něj tehdy sir a jeho hlas zněl nepříjemně vysoce; zřetelná známka rozčilení. „Uhradím vaši škodu, pane Gule, ale nepleťte do té věci policii.“

„To bohužel nebude tak snadné,“ vysvětloval. „Chodci zavolali policii, a ta sotva uvěří, že se u toho napadení jednalo o… hádku mezi přáteli bez skutečného důvodu.“

„Řekněte jim, že jste se stal obětí vymahačů výpalného,“ nařídil sir teď už zase svým typickým klidným hlasem. „Nedávejte policii jméno té makléřky ani smlouvu. Postarám se o to sám. Rozuměl jste?“ A tak Will na stanici lhal.

Ozvalo se cvaknutí. „Ano?“

„Sire, tady znovu Gul. Promiňte to další vyrušení. Nebudete tomu věřit, ale do vily se někdo vloupal.“ Vyhlédl z okna. Oba uniformovaní strážci mezitím pátrali v křoví po stopách, zloděj jim tedy zjevně utekl. „Na první pohled bych řekl, že jen vypáčili trezor v mé pracovně, o němž jste tvrdil, že tam nic není. Muži z bezpečnostní agentury zloděje zahnali; nemám tušení, jestli byl sám, nebo zda jeho komplicové práskli do bot už předtím. Mám zavolat na policii?“

„To můžete, pane Gule,“ odpověděl mužský hlas. „Ale nezapomeňte: ani slovo o makléřčině vydírání. Sepište seznam věcí, které chybí, a pošlete mi je faxem.“ Uvedl podivné číslo, které se nedalo přiřadit žádné zemi. Will si je poznamenal a ještě jednou se kriticky zahleděl na svou pracovnu. Při tom mu padl pohled na trezor – a zarazil se.

„Něčeho jsem si všiml, sire,“ řekl rozčileně. „Zadní stěna trezoru je posunutá a… moment!“ Přistoupil blíž. „Je tam další přihrádka!“

„Cože?“ Jeho šéf zněl právě tak udiveně. „Ten trezor je jistě sto let starý, nikdo od něj nemá klíč, ani licitátor, u něhož jsem dům vydražil.“

„Zdá se, že on nebo lupiči na rozdíl od nás přesně věděli, že ta pancéřová skříňka skrývá tajemství.“ Will musel myslet na to, co mu o domě vyprávěla Hansenová, o vraždách, záhadném mizení osob. A teď bylo navíc ukradeno cosi z trezoru, o němž se on a jeho šéf vždycky domnívali, že je prázdný. „Počkejte, podívám se na to blíž.“ Vzal ze zásuvky v psacím stole malou kapesní svítilnu a posvítil si do přihrádky. „Je prázdná, sire.“

Když odtahoval ruku, vyklouzla mu svítilna z prstů a spadla za lavičku, stojící před trezorem. Když ji chtěl vytáhnout, učinil nečekaný nález. „Tady něco je! Jsou to… dvě stránky papíru a tři pohlednice, které jsou nějak slepené k sobě. Ležely na zemi. Pravděpodobně vypadly lupiči z ruky, když jsme ho překvapili.“

„No a? Co vidíte?“ Muž na druhém konci linky zněl rozrušeně.

„Na papírech jsou ručně psané zápisky, které jsou vlevo dole očíslované. Jsou to strany devadesát osm a devadesát devět a na poslední je napsáno KONEC. Zbytek si lupiči asi odnesli s sebou.“

„Poslyšte, Gule, ty stránky mi odfaxujete a potom je spolu s pohlednicemi pošlete expresně na následující adresu.“ Muž mu uvedl jméno, P. O. Box a město v Mexiku. „Proveďte to co nejrychleji, pane Gule.“

V tu chvíli se vrátili strážci. „Ten chlap nám utekl, byl prostě příliš rychlý,“ omlouvali se. „Rozhlédli jsme se po domě a na pozemku; kromě nás už tu nikdo není. Máme zavolat policii, pane Gule?“

„Ano. A kdybyste to, prosím, mohli udělat zvenku – mám tady naléhavý hovor.“ Will počkal, až se muži zase vzdálí, pak se obrátil zpátky na svého zaměstnavatele. „Pane, co mám policistům říct?“

„Řekněte, že v trezoru bylo deset tisíc eur. Ani slovo o papírech a pohlednicích.“

„Nechápejte mě špatně,“ řekl Gul, který si dělal starosti o svou karmu, „něco zamlčet je jedna věc, ale další lež…“

„V trezoru bylo deset tisíc eur, nic jiného,“ řekl sir ostře. „Rozuměl jste mi?“

Will chvíli přemýšlel, jestli by měl oponovat. „Ano, rozuměl, sire.“

„Dobře. Velmi dobře, pane Gule. Mohu se na vás jako vždycky spolehnout.“ Muž zněl ulehčeně. „Udělejte všechno tak, jak jsme se domluvili, a zkuste si po dnešku přece jen trochu odpočinout.“ Hovor byl ukončen.

Will se divil. Kdysi se domníval, že ten muž je bohatý výstředník, který pro zábavu létá po světě, ale po té věci s Hansenovou, skupinou rváčů a trezorem o tom smýšlel jinak. Šéf měl důvod, aby se skrýval; muselo to být něco osobního a tajuplného. Dům v tom zjevně hrál nějakou roli.

Willa se zmocnilo nezvyklé vzrušení. Zapletl se do něčeho, co přímo překypovalo nevysvětlitelným, a taky bylo trochu hrozivé… přesně něco pro něj! Byly dokumenty v sejfu příčinou nabídky ke koupi? Zjistí, co na nalezených stránkách stálo; když už se nechtěně ocitl v přední linii, bylo lepší být připraven.

Will přešel k faxu a poslal stránky. Než je strčil do obálky, okopíroval si je. Z pohlednic se vyklubaly fotografie. Ta nahoře zobrazovala vnitřek nějaké místnosti s podivně vzorovanými tapetami, ale bez digitálního zpracování se už nedalo rozeznat téměř nic dalšího. Násilím nechtěl slepené fotky od sebe odtrhávat, aby je nepoškodil. Vyfotil si horní snímek na mobil, přidal fotografie, jak byly, ke stránkám a zalepil obálku. Potom s kurýrní službou dojednal termín na zítřejší ráno.

Zvuky motoru ho přiměly vzhlédnout. Spatřil, že se po příjezdové cestě blíží hlídkový vůz, a spěchal ke vchodu. Otevřel domovní dveře policistům a oběma strážným, kteří právě přišli ze zahrady a přidali se k nim. Policisté se představili a prohlásili, že jejich kolegové z oddělení kriminalistické techniky jsou už na cestě. Will je pozval dál, a když se policisté dotázali, zda už ví, co bylo odcizeno, odpověděl: „Deset tisíc eur.“

3. KAPITOLA

31. říjen
Německo,Hamburk, Speicherstadt

Saskia měla dojem, že se Maître pohybuje rychleji než normální člověk. Současně se její vlastní odraz na protivníkově kukle mihl vpřed a namlouval jí, že se naklonila na stranu – což ve skutečnosti neudělala.

Byla dost duchapřítomná na to skočit mu vstříc – vyhnout se muži doleva a srazit rapír svou šavlí z dráhy. Při tom si na jeho zádech všimla krouceného, spletitého tetování v šedých a černých tónech, jehož pnoucí se výběžky už spatřila předtím.

Aniž by se muž díval, sekl po ní, šikmo dozadu.

Saskii zachránily její skvělé šermířské instinkty. Čepele na sebe s třeskem narazily a Saskia udělala dva rychlé kroky dozadu, aby se dostala z dosahu dlouhého rapíru. Chtěla dostat do souboje klid, a ne pouze reagovat. Jednání, to jí přinášelo výhody.

Maître zůstal stát a zaujal regulérní šermířské postavení; jedno chodidlo rovně vpřed, prsty k soupeři, zadní v pravém úhlu k němu, nohy lehce pokrčené. Pak sklonil rapír a druhou ruku si dal v bok. Čekal na ni, provokoval ji.

Plamínky svíček mu tančily na zrcadlové tváři a proměňovaly ho v nadpozemského, neskutečného tvora, před nímž by se lidé v dřívějších dobách dávali s křikem na útěk. Jak tam tak stál, podobal se andělu či démonu – a měl v sobě pramálo lidského.

Saskia vnímala něco teplého, co jí stékalo po hrudi, a podrážděně po tom zašátrala. Když vrhla rychlý pohled na prsty, vyděšeně spatřila, že jsou zbarvené do ruda. Teď ucítila i pálení rány, nacházející se pod hrdlem. Jen velmi ostrý břit zanechával zranění, z nichž se bolest dostavovala až mnohem později; neměla tušení, jak se Maîtremu podařilo ji zasáhnout.

„Touché,“ pronesl mužský hlas u stolku rozhodčích. „Un point pour le Maître.“

Saskia zaťala zuby, vytěsnila píchání a zvedla šavli. Podá důkaz, že není tou obětí, za kterou ji má! Saskia podnikla prudký výpad a zahnala Maîtreho předstíranými údery dozadu, přičemž si nemohla pomoci a musela na zlomek vteřiny obdivovat jeho dokonalý postoj a trénované tělo. Připomínal spíš třicátníka než padesátníka a jeho protiútoky přicházely velmi úsporně, velmi přesně a v žádném případě uspěchaně.

Ovšem během jeho manévrů poznala, že má v krytu skulinu. Maličkou mezeru, nechráněné místo, když zvedal rapír doleva nahoru. Její šance na bod! Saskia znovu fingovala dvě rány na střed těla, které už neodrazil tak docela suverénně – a náhle sekla nahoru k rameni.

Maître sice rozeznal změnu, ale hrot šavle ho zasáhl nad levou klíční kost a zanechal po sobě dlouhou rudou čáru. Za hledím se ozvalo temné, hluboké zasupění.

„Touché,“ řekl jeden z rozhodčích a Saskia měla dojem, že v jeho hlase slyší jisté nadšení. „Un point pour Rapier.“

Saskia pozdravila tím, že si zvedla rukojeť šavle k tváři a prudce ji zase sklonila.

Ovšem její protivník nečekaně přešel do útoku a dlouhými, rozmáchlými kroky vedl rány na její trup. Následovaly tak rychle po sobě, že Saskia nemohla dělat nic jiného než už takřka pozadu utíkat a při tom sekat šavlí dopředu, aby rapír srazila. Jak Maître došlapoval, podlaha pod jeho nohama vibrovala. Saskia s mrazivou jistotou pochopila: Jejímu soupeři nešlo jen o to, aby ji zranil a porazil – chtěl ji zabít! Tak hrubé síly, která za útoky vězela, by se od toho muže nenadála. I když měl vypracované tělo, nedaly se tato intenzita, tento tlak dosáhnout pouhou silou svalů. Uvědomila si, že dřevěná podlaha pod jeho nohama skřípe a vrže, jako by vážil několik set kilogramů.

Maître ne a ne ochabnout, zatímco Saskia nebezpečně klopýtala. Nakonec se zachránila za jedním z velkých, těžkých stojacích svícnů, který ovšem Maître jediným pohybem paže smetl stranou, přeskočil ho a ohnal se po jejím stehně. Čepele se sice dotkly a Saskii se ještě podařilo neelegantně odskočit dozadu, ale její šavle byla odtlačena a hned poté jí zajel hrot rapíru na centimetr do stehna. Saskia zasténala.

„Touché,“ ozvalo se hlášení. „Un point pour le Maître.“

Ještě během oznamování nového stavu sekla Saskia po pravé soupeřově paži. Ostří zahvízdalo vzduchem – a zařízlo se tak hluboko do nadloktí, až vyrazila spousta krve. Zpod zrcadlené masky se ozval vzteklý výkřik.

„Když porušujete pravidla, Maître, proč ne i já?“ zasupěla Saskia, ustoupila o dva kroky dozadu a vyzývavě se ušklíbla, když jí byl přiznán další zásah. Namířila na soka rudý hrot šavle. „Tak prosté to je.“

Hlavní rozhodčí je oba napomenul, aby dodržovali pravidla, pak dal opět pokyn k souboji.

Zrcadlené hledí zabraňovalo tomu, aby Saskia mohla vyčíst protivníkovy emoce, ale podle toho, jak mu poškubávaly svaly, se musel pořádně zlobit a cítit bolest. To bylo dobré! Podle šuškání poroty poznala, že už teď dokázala malý zázrak: dvě rány na bezchybné kůži neporaženého mistra unie! To jí zajistí místo v kronikách.

Současně věděla: narušení svého mýtu jí Maître nemůže nechat projít. Saskia počítala se vším – a ucítila náznak strachu. Poprvé od chvíle, kdy patřila k unii.

Maître se napřímil a už zranění nevěnoval sebemenší pozornost. Křížem máchl rapírem do vzduchu před sebe. Pak se k ní začal blížit, zpola přikrčen a rezignující na tradiční bojový postoj. Nečekaně zahájil své výpady a jeho rány netvořily žádné běžné schéma. Tu vystřelovaly ze zápěstí a švihaly, tu byly bodné, vedené s intenzitou a hrubou silou. Saskia vždy našla na poslední chvíli způsob, jak je odrazit, nebo se skokem dostala do bezpečí, ale čas na vlastní útok už nedostala. Nikdo, koho znala, nedokázal bojovat tak dlouhým, těžkým rapírem takovýmto způsobem. Maître vzdoroval fyzikálním zákonům hmoty a zemské tíže!

Strašně se potila, všude po těle jí stékaly kapky a smáčely jí pod chráničem podprsenku, na jejíchž viditelných okrajích lpěla krev. Když se do ran dostal pot, pekelně ji pálily.

Uprostřed rány Maître nečekaně změnil ruku, Saskiin kryt neuspěl, konec rapíru jí zatančil po trupu a vyryl od hrudní kosti dolů další obloukovitou čáru, až nakonec železný chránič hrot s odporným, kovovým zaskřípáním vychýlil.

„Touché,“ zaslechla skrz svůj výkřik bolesti. „Un point pour le Maître.“ Ale Maître jí nedopřál přestávku, místo toho okamžitě dotíral dál. Odstrčil ji druhou rukou a rozmáchl se k ráně, kterou podběhla. Díky tomu se mu ocitla v tetovaných zádech a bez váhání bodla, míříc na ledvinu.

Nevěděla, jak to udělal, ale prudce se otočil a odrazil útok, zavířil svou čepelí kolem její a vystupňoval tlak na její zápěstí, až skoro pustila jílec. Potřebovala si přehmátnout! Ta nepatrná vteřina mu stačila: Hrot jí znovu rozřízl kůži nad ňadrem.

Saskia vztekle vykřikla. Rány pálily víc než všechna zranění, která kdy v životě utržila. Nebylo to jenom potem. Zmocnilo se jí podezření, že ten muž potřel své ostří nějakou látkou. Jed!

Nedostala se ale k tomu, aby na to upozornila porotu. Každá nepozornost by vedla k dalšímu zásahu a ten by mohl být smrtelný.

Saskia se zcela podřídila svému šermířskému instinktu, který ji dovedl tak daleko, a zaútočila s velkou silou a rychlostí.

Maître měl sice větší potíže než předtím, aby její rány odrazil, ale ničeho nedosáhla. A protože velmi dobře viděla, že její nejúžasnější a nejlepší výpady nepřinesly žádný úspěch, začala ji nahlodávat stále větší nejistota.

Jejich souboj je vedl napříč místností. Bylo to divoké křížení čepelí, které už mělo sotva co společného s elegancí šermířské soutěže. Saskiiny řezné rány bolely při každém pohybu a stehno působilo natekle, jako by jí někdo pod kůži vsunul fotbalový míč. Paže, v níž svírala šavli, jí stále víc a víc těžkla. Zato Maître se bavil tím, že stále měnil ruku, takže pro ni bylo ještě obtížnější předvídat jeho útoky. O to podivuhodnější bylo, že se jí to přece jen vždycky nějak podařilo; Saskia se spoléhala takřka výlučně na své reflexy a talent.

Soupeř nasadil k ráně na její krk, před kterou ji varoval profesor. Její počátek byl špatně maskovaný a ona uhnula, srazila mu ruku stranou – a rozpárala mu levý bok. Než vyprýštila krev, spatřila, jak se pod kůží leskne tenká vrstva tuku, a vyrazila vítězoslavný výkřik…

…ale Maître tomu vůbec nevěnoval pozornost! Jeho rapír se zasyčením přisvištěl a zasáhl ji do šermířské masky s takovou prudkostí, až Saskia odklopýtala stranou a dokázala jen trhnout šavlí vzhůru. Už vůbec nevnímala, že byla oceněna bodem. Kdyby soupeř držel v ruce těžký dřevěný kyj, byla by rána přinejmenším stejně silná. Neměla pro nezlomnou sílu těch paží žádné vysvětlení. Byl to zázrak, že kov rapíru a ocelový drát její masky vydržely!

Prudkost dalšího nárazu ji srazila k zemi. Upadla na loket, v kloubu ji bodlo a prsty se rozevřely. Zbraň s třeskem dopadla na palubovku; hrot nepřátelské zbraně jí okamžitě zamířil na prsa.

Saskia popadla šavli druhou rukou, odrazila rapír a ubránila se smrtelné ráně vedené proti ní. Ale sokova čepel už zase svištěla dolů. Další obrana byla nemožná!

„Dost! Vzdávám se!“ vykřikla Saskia ve smrtelné hrůze a zvedla šavli do vzduchu.

Hrot se na ni přesto bleskově snesl, zařízl se jí do kůže, rozbil dokonce i železný chránič na ňadrech a bolestivě ji poznamenal nepravidelnou linií až dolů k pupku. Maître si dovolil potrestat sokyni za to, že byla tak troufalá, vyzvala ho a třikrát ho zranila. Znovu se pohyboval s nadlidskou rychlostí.

„Dost!“ Navzdory strachu, že bude probodnuta, ležela Saskia na prknech, neschopná se bolestí pohnout. Cítila, že má obnažený trup, po břiše jí stékala krev. Těžce oddechovala a zírala na zkrvavený konec rapíru, který se jí vznášel milimetr od hrdla. Pak rozeznala na zrcadleném plexiskle vlastní bledou tvář. Vypadala vystrašeně, ani v nejmenším se nepodobala té Saskii Langeové, která vyrazila, aby stanula v čele unie.

„Ne,“ vykřikl muž, který předsedal porotě. Muži a ženy vyskočili.

Z natažené paže Maîtreho vyprchalo napětí, šermíř se napřímil, pozdravil nejdříve ji, potom ostatní muže a ženy, a aniž by se znovu ohlédl, opustil sál dveřmi, jimiž předtím vstoupil. Jeho cestu lemovala stopa tvořená rudými kapkami.

K Saskii přispěchal profesor, poklekl vedle ní a sáhl do své brašny. „Zůstaňte ležet, Rapíre,“ nařídil, navlékl si latexové rukavice a vytáhl z tašky dezinfekční prostředek, jímž jí vymyl rány.

Saskia si stáhla masku, pustila šavli a vzepřela se na lokti, ale lékař ji hned zase zatlačil zpátky. Aniž by o tom přemýšlela, chtěla si zakrýt ňadra rukama, aby se chránila před pohledy cizích lidí.

„Zůstaňte ležet,“ vyjel na ni. „A nestyďte se přede mnou, Rapíre. Jsem lékař.“

Odtáhla ruce a sama se podivovala své reakci. Přesto byla ráda, že profesor sedí tak, že na ni porota nevidí. „Myslím, že použil jed,“ pošeptala a pocítila závrať. „Ty řezné rány… tak strašně pálí.“

Profesor se konejšivě usmál. „Žádný jed. To je pot, Rapíre. A dezinfekce.“ Zhodnotil její poranění, pak nasadil injekci na lokální umrtvení. „Potom to můžu stáhnout a bude potřeba jednoho, dvou stehů,“ vysvětloval a působil během řeči podivně nepřítomně. „Existují dobré masti, které zabrání tvorbě jizev.“

Sepnul rány, zašil je, překryl postižená místa vrstvou gázového obvazu a ona trpělivě držela. Nakonec vytáhl z brašny vizitku a tajně jí ji vsunul do boty. „Moje telefonní číslo. Kdybyste potřebovala číslo na plastického chirurga, aby se pro jistotu podíval na ta zranění, nebo kdyby se vyskytly komplikace, zavolejte mi.“

Nasadila si zbytky podprsenky a on s úsměvem sepnul přeřezaný kus látky sponkou. „Dobrá. Zkuste se napřímit,“ řekl pak a Saskia poslechla. Bolelo to jako čert, ale šlo to. Také na noze musel šít.

Saskia s jeho pomocí vstala, kolena se jí klepala. „Děkuji, profesore,“ řekla a přijala sklenici vody, kterou jí podala dáma v tmavě růžových šatech.

„Není zač. Podívám se po Maîtrem.“ Pokývnutím se s ní rozloučil, zaklapl brašnu a vyšel ven.

Předseda jury na ni soucitně hleděl. „Skoro jste ten zázrak dokázala. A potom tohle.“

Saskia vyprázdnila sklenici a měla dojem, že se jí voda cestou do žaludku v hrdle vypařuje, takové jí bylo horko. „Nevím, co máte na mysli.“

„Bylo to proti pravidlům.“ Žena jí podala další pití. „Zničil vám chránič, a to je zakázáno. Zásah by se nepočítal a po podrobném prozkoumání bychom mu museli odebrat vítězství.“

„Protože jste se ale vzdala,“ pokračoval předseda, „předešla jste nás. Díky tomu zvítězil Maître.“ Soucit se proměnil ve výčitku. „Chybělo vám tak málo, Rapíre. Tak málo! Porazila byste ho!“

„Příště…“

„…bude všechno jinak? Opravdu tomu věříte?“ Zavrtěl hlavou. „Běžte domů a odpočiňte si. Náklady na léčbu vám unie proplatí po předložení účtů. Příště je přineste s sebou.“ Podal jí ruku, pak spolu s ostatními zmizel. V očích se jim zřetelně zračily lítost a zklamání.

Saskia v sále osaměla a zadívala se na svou masku a zbraň, ležící na palubovce. Šavle jejího otce. Tradiční čepel jí nepřinesla štěstí.

Cítila, že jí po líci stéká slza. Samou bolestí? Samým hněvem? Samým zklamáním a frustrací? Řádilo v ní příliš mnoho emocí.

Jedno věděla: Darované vítězství, získané díky sokovu prohřešku proti pravidlům, by nikdy nepřijala. A toto pomyšlení v ní znovu probudilo ctižádost. Saskia chtěla odvetu, chtěla Maîtreho ponížit a vyřezat mu do kůže vlastní iniciály! Poznamená ho stejně, jak jí to udělal on. Věděla teď, jak bojoval, a mohla z toho vyvinout taktiku, aby proti němu v příštím souboji obstála.

Nebyla žádná hanba prohrát s takovým šermířem, ale při dalším souboji k tomu už nedojde. Nejdřív ale potřebovala setřást pochybnosti o svých schopnostech, které se jí zmocnily. Poprvé od chvíle, kdy začala šermovat, byla nejistá.

S povzdechem si posbírala věci, aby se vydala do šatny. Cesta tam jí připadala mnohem delší než předtím; zranění, ztráta krve a lokální umrtvení jí dávaly zabrat.

Trvalo dlouho, než měla na sobě své civilní oblečení. Táhla tašku za sebou, ven ze šatny, chodbou, k východu a odtamtud k passatu. Hlídač zmizel, připomínal ho už jen špaček doutníku v kaluži.

Saskia zhluboka nasávala do plic čerstvý vzduch a držela se zpříma, jak to jen rány dovolovaly. Umrtvení v ošetřovaných místech vyprchávalo. Profesor jako by použil k dezinfekci kyselinu solnou a Saskia sípala bolestí. Levačkou se musela přidržovat střechy vozu.

Kolem ní projela krokem stříbrná limuzína; reflektory zůstaly zhasnuté. Uvnitř svítilo slabé světlo na čtení, v jehož záři rozeznala muže, kterého odhadovala na nějakých čtyřicet. Krátké, plavě žluté vlasy mu seděly na hlavě bez rozeznatelného účesu, na sobě měl bílý župan a tvář pod zpola odhrnutou kapucí vypadala dobře. Atraktivně a mužně. Zvědavě hodnotící pohled, který na ní z těch očí spočinul, v sobě měl něco z vlka či jiné šelmy.

V tom okamžiku si uvědomila, že to musí být Maître.

Pak limuzína projela a přidala plyn, reflektory zaplály a vykrojily do rozptýleného nočního světla pocházejícího od slabých elektrických lamp a pestrých neónových světel v okolí oslepující brázdy.

Saskia otevřela víko zavazadlového prostoru a hodila dovnitř tašku, která jako by byla naložena tunou cihel. „Teď aspoň vím, jak vypadáš, Maître,“ pronesla za luxusním vozem, jehož značku neznala. „Příště tě porazím,“ slíbila mu a zavřela kufr.

V duchu si kladla otázku, kolik liftingů si nechal udělat, aby navzdory svému věku stále působil tak mladistvě, a myslela na symbol na jeho zádech, který mu sahal až k šíji. Nevěděla, co si s ním počít. Beztak neměla chuť se tím dál zabývat.

Opatrně usedla za volant a pomalu se rozjela. Jenom nevyvolat žádné cukání a kodrcání, každý otřes jí tahal za svorky a stehy.

Saskia se už nestaví do Bon Goût. Chtěla domů, možná si vypít sklenku vína proti bolesti, a spát. Čím dřív se rány zahojí, tím dřív bude moci začít se šermířským tréninkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavé brány.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.