Stopa černého draka

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Chris Pierson

Stopa černého draka – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

TALADAS

O Krynnu už byla vyprávěna spousta příběhů, příhod o válčení a ctižádosti, temnotě a světle, magii a nebezpečí. Vyprávěly však pouze o jedné půlce světa. Ansalon, země Solamnijských rytířů a Dračích velmistrů, drakoniánů, šotků a tupých trpaslíků, je totiž jen jednou částí Krynnu, jedním malým světadílem na mnohem větší planetě.

Kromě Ansalonu jsou tu i jiné země.

Taladas, místo známé pouze z legend a fám, se může chlubit vlastní jedinečnou geografií, dějinami i kulturou. Leží na vzdálené straně Krynnu, tisíc mil od břehů Ansalonu. Bojovní barbaři tu táhnou přes nekonečné pláně, armády lidí a minotaurů válčí s hordami nemrtvých a elfové, kteří kdysi dávno přišli o své domovy, bojují za to, aby ochránili své nové državy.

Starodávné zlo, které dřímalo celá staletí, se začíná znovu probouzet.

Legendy a fámy… tak tomu bylo doposud.

Představujeme vám první z příběhů Dragonlance odehrávajících se v Taladasu, napsaný Chrisem Piersonem, autorem bestsellerů zasazených do fantastického světa Krynnu, a to včetně Spirit of the Wind, Dezra’s Quest a nejnověji také Kingpriest Trilogy.

TRILOGIE TALADAS

v nakladatelství FANTOM Print

Tygrovy čepele

Stopa černého draka

Stín plamene *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Forgotten Realms a Wizards of the Coast jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2006 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Matt Stawicki

Map Dennis Kauth

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-759-4030-8 (tištěná verze)

ISBN 978-80-739-8989-7 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8990-3 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro Michaela.

Vsadím se, že tohle jsi nečekal.

Prolog

Chrám Akh-tazi, Neron

Probudila se do tmy, do ticha. Probouzela se takto každé ráno – pokud ovšem vůbec bylo ráno. Klidně mohla být hluboká noc. Neměla, jak to určit.

Světlo viděla pouze dvakrát denně: studený bílý třpyt magie, který se linul z chodby, když jí žalářníci donesli jídlo. To bylo vše. Při tomto světle si prohlédla detaily své cely. Kobka byla malá, měřila jen tři kroky na délku, zato však měla vysoký strop, který způsoboval, že se každé zakašlání, každé zasténání děsivě rozléhalo. Stěny i podlaha byly z tmavého kamene, do něhož byly vytesány obrazy, které nepoznávala – strašlivé výjevy. Orli s hadími hlavami. Lidé s hlavami divokých koček. Mrtvoly s rozpáranými hrudníky. Když se objevilo světlo, snažila se na ně nedívat, nebylo to ale snadné. Byly všude okolo a zdálo se, že se žádný z těch obrazů neopakoval.

Měla tu lůžko, spletené z rákosí napnutého na dřevěném rámu, a přikrývku z jakéhosi příšerně kousavého rostlinného vlákna. A také nočník. Nic víc.

Své žalářníky stále ještě nespatřila. Jídlo se prostě objevilo: zbytky jednoduše zmizely. Nočník se vyprázdnil a nahradil ho čistý. Cítila je, když se otevřely dveře – posměšné oči ve stínech – pořád se jí ale neodhalili.

Esana Forlo, baronka z Chladné naděje, se ještě nikdy v životě necítila tak opuštěná.

Spánek přinášel hrůzu, temné sny, které si po probuzení sotva vybavovala. Lesk černých šupin, vrzání kožnatých křídel, povykování vrčících hlasů. Stíny, které se pohybovaly jako lidé a jejichž dotyk bolel jako říznutí ledového nože. Sny neměly žádnou soudržnost, nedávaly žádný smysl. Pokusila se je rozplést, jenže se pokaždé roztřepily a rozpadly. Pokaždé. Plakala bezmocí.

Kde to, u Propasti, byla?

Dveře se otevřely. Dovnitř se vlilo studené světlo. Nikdo tam nebyl. Objevilo se jídlo. Vždy bylo skoro stejné: opékaný pták s křupavou kůrčičkou a šťavnatým masem. Kaše podobná šťouchanému tuřínu. Hromádka trpkých červených plodů s červenou dužinou. Šálek hořkého, kouřícího čaje, v němž musely být nějaké omamné látky. Jídla bylo dost… což bylo dobře, protože musela jíst za dva, rostl v ní totiž život. Syn jejího muže Bareta – Bareta, který odtáhl do bitvy, o níž oba věděli, že ji nemůže přežít. Teď už musí být mrtvý, zmasakrovaný barbary. Za jak dlouho se jejich syn narodí? Za tři měsíce? Za čtyři? Nedokázala to odhadnout; čas na tomto místě nic neznamenal.

Když se dveře zabouchly, zhltla jídlo. Bývala by ho snědla, i kdyby chutnalo jako popel – nenarozené dítě v ní vyvolávalo neuvěřitelný hlad – jídlo však bylo velmi chutné. To její uvěznění z jakéhosi důvodu ještě zhoršovalo. Přesto potřebovala jíst, aby nabrala sílu. Dnes se pokusí o útěk.

Trvalo jí dlouho, než k tomu rozhodnutí dospěla, a ještě déle, než sebrala odvahu. Esana ale věděla, že pokud zůstane tady, nemá žádnou naději. Netušila, co její žalářníci plánují… musela ale odsud. Proto se rozhodla, zatímco seděla ve tmě a cpala si do úst kaši, že při nejbližší příležitosti uprchne z cely.

A pokud ji chytí? Pokud ji zabijí?

Už ji to nezajímalo.

Pořád byla napůl vzhůru, když se dost pozdě po večeři dveře opět otevřely. Ten den se čaje s drogou nenapila; místo toho ho vylila do nočníku. Předstírala omámení a zasténala, když se dovnitř vlilo světlo. Dopadlo na ni a ona sebou trhla. Talíř se zbytky jídla se zachvěl, pak se zvedl z podlahy. Stejně tak i nočník. Nic je ve vzduchu nedrželo; prostě se vznesly a vypluly ven z pokoje. Kousla se do rtu, sebrala sílu a napnula svaly, aby je následovala. Bude mít vteřinu, možná dvě na to, aby dostala své těhotné tělo ven. Jestli ji dveře přimáčknou, pravděpodobně ji rozdrtí. Bude si muset pospíšit.

Počkej… počkej… teď—

Zrovna se vrhla vpřed, když se ve dveřích něco objevilo: silueta. Byla vysoká asi sedm stop, štíhlá, ale ne lidská. Ta věc byla ohavná: její kůže byla skvrnitá, mechově zelená a rudohnědá; na rukou měla tři prsty s dlouhými tenkými drápy; její hlava byla baňatá a bezvlasá s mrtvolně bílýma očima a čtyřmi chapadly tam, kde by měla mít ústa. Vanul z ní puch, jako by skunk postříkal hnijící rybu. Esanu z toho štípalo v nose a oči jí slzely. Zrůda měla na sobě špinavou šedou sutanu přepásanou provazem jako mnich.

Esana ze sebe vyrazila skoro bezhlasý výkřik a ucukla. Zrůda ji pozorovala pohledem zcela prostým emocí. Její chapadla sebou cukala a pohybovala se, jako by každé mělo vlastní rozum. Když promluvila, nevydala žádný zvuk: slova se prostě zformovala v Esanině hlavě, monotónní a chraplavá.

Víme, co jste chtěla udělat. Jestli se o to pokusíte, dopadnete takto.

Do mysli se jí vpálil obraz, který viděla stejně jasně, jako by na něj hleděla otevřenýma očima. Esana se na sebe dívala shora. Byla nahá, přikovaná k podlaze této cely a její tělo bylo úplně zmrzačené. Paže měla zpřelámané; stejně tak i nohy. Namísto očí měla jen prázdné jámy. Vytrhli jí jazyk. Její břicho ale bylo velké, kulaté a tvrdé: dítě bylo skoro připravené protlačit se ven. A ona pochopila, co tušila od chvíle, kdy se tady probudila:

Její žalářníci se nezajímali o ni. Chtěli jen její dítě.

„Proč?“ zaječela. „Co s ním chcete provést?“

Zrůda s chapadly na ni bez emocí civěla. V hlavě jí zazněla další slova.

Nepokoušejte se nás zastavit, a nebudete trpět. Zraďte nás, a do konce života nepoznáte nic než bolest. Bratrstvo pro vás brzy pošle.

Esana civěla na odpornou stvůru a bublala v ní nenávist. Toužila ji rozdrtit, mlátit tou její ohavnou, lesklou hlavou o stěnu, dokud nepukne. Ovládla se však, ustoupila ke stěně a svezla se po ní dolů na zem. Zrůda ji ještě chvíli sledovala, pak zmizela ve stínech. Do místnosti vplul čistý nočník a usadil se na podlaze. Dveře se s duněním zavřely.

Opět padla tma. Esana v ní seděla a třásla se. Za čas přišel spánek – a s ním nové sny, o chapadlech a prázdných bílých očích.

Budila se. Spala. V jejím lůně rostl život.

Esana ležela na posteli s rukou na břiše. Věděla, že dítě pořád žije, ale někdy se v nehybném tichu modlila za to, aby si ho vzali bohové. Bylo by snazší, kdyby potratila… ale nestalo se. Dlouhé roky se s Baretem snažili počít potomka. Teď se ho její tělo odmítalo vzdát.

„Nedostanou tě,“ zašeptala. „Nedám tě těm… těm…“

Stvůrám. Věcem.

Ležela tam a všechno ji bolelo, když vtom se dveře opět otevřely. Stála v nich postava rýsující se ve světle. Esana se přikrčila ke stěně, pak si ale uvědomila, že to není netvor, který jí předtím zastoupil cestu. Byl to muž, oděný do tmavého pláště s hlubokou kápí staženou do obličeje. Sledoval ji ode dveří a za zády mu svítilo světlo.

„Kdo…“ zachraptěla.

„Říkají mi Kustod,“ odvětil. Jeho hlas zněl zvláštně, velmi chraplavě. Byl to hlas muže, kterého škrtili nebo mu podřízli hrdlo.

Esana bolestivě polkla. „Co se mnou chcete udělat? A s dítětem?“

„Dozvíte se to,“ řekl Kustod, „když půjdete se mnou.“

„A když odmítnu?“

Naklonil hlavu na stranu a ramena se mu otřásala. Smál se – posměšně, ne vesele.

„Máte kuráž,“ řekl. „Kdysi jsem znal někoho, jako jste vy. Než jsem přišel na toto místo. Jenže nemůžete odmítnout – buďto se mnou půjdete dobrovolně… nebo vás oni donutí.“

Ustoupil stranou. Objevil se pohyb a dovnitř vešly dvě zrůdy. Jedna byla zelená a hnědá, druhá šedá jako břicho ryby. Bezcitně na ni hleděly a chapadla jim kmitala. Esana cítila hlodání v mysli, jako by se snažila vzpomenout si na jméno, ale nemohla. Dotkla se rukou čela. Ten pocit sílil, zformoval se v myšlenku.

Vstaňte.

Upřela pohled na zrůdy. To ony mi to dělají, uvědomila si. Musím vzdorovat.

Vstaňte.

Zaťala ruce v pěst. Kousla se do jazyka. Vybavovala si slova písní a vzpomínala na milování s Baretem. Bojovala s tím rozkazem, jenže pobídka v její mysli sílila, až ji nohy pálily nutkáním poslechnout.

VSTAŇTE.

Bylo to příliš silné. Se sténáním shodila nohy z postele a postavila se. Po tvářích jí tekly slzy zoufalství.

„Bohové ať vás zatratí,“ zavrčela přes zaťaté zuby.

Kustod vše mlčky sledoval. Nyní zvedl ruku. „Dost,“ zamumlal. „Nechte nás o samotě.“

Zrůdy na něj pohlédly a jejich mysli rázem zmizely z té Esaniny. Málem se zhroutila, když opustily celu. Zavrávorala, narazila do stěny a zamračila se na postavu v plášti.

„Co jsou zač?“ zeptala se.

„Říká se jim yagolové,“ odvětil. „Je to starobylá rasa. Postavili tento chrám. Dříve vládli mocné říši, teď ale slouží Bratrstvu.“

Esana si utřela hřbetem ruky obličej. „A komu sloužíte vy?“

„Uvidíte. Teď pojďte.“

Pořád mu chtěla říct, ať shnije v Propasti, ale z představy, že by ji yagolové opět donutili, se jí udělalo zle. Poraženě mu pokynula, ať jde první.

Poslechl a ona ho následovala. Yagolové šli mlčky za ní. Kustod kráčel úzkou kamennou chodbou a jeho černý háv za ním vlál. Dorazili ke schodišti vedoucímu vzhůru. Kustod se po něm vydal nahoru a Esana a yagolové šli za ním. Ani jednou se neohlédl.

Donesly se k ní vůně: čerstvý vzduch. Stromy. Cizokrajné květiny. Slyšela šumění větru v listí. Zahlédla měsíční svit, červený a stříbrný na kameni. Vyšli ven na otevřené nádvoří, byla noc a nebe bylo čisté: nad hlavami jim svítily Solis, Lúnis a hvězdy. Dvůr lemovaly sloupy z černého kamene, rozpadaly se a obrůstaly je šlahouny, některé byly zlomené, jiné se vyvrátily. I na zemi byl kámen, obrovské bloky prorostlé bílými květinami, kolem nichž poletovaly modře zářící světlušky. Ze tří stran obklopovala volný prostor hustá, neproniknutelná džungle. Mohutné stromy se tyčily do výšky. Křičela v nich cizokrajná zvířata. Vzduch byl parný, vlhký a horký dokonce i teď v noci.

Teď už věděla, kde je – v Neronu, v nejjižnější části Taladasu. Tisíc mil od domova. Zoufalství ji rvalo na kusy – i kdyby ji někdo hledal, jak by ji tu mohl najít? Jak by ho vůbec napadlo hledat zrovna tady?

Na čtvrté straně nádvoří stála vysoká, stupňovitá pyramida, zikkurat vytesaný ze stejného kamene jako všechno ostatní kolem. Po jeho straně stoupalo vzhůru široké, strmé schodiště, na každém schodu seděl děsivě vypadající chrlič. Nahoře čekaly další postavy v pláštích.

„Bratrstvo čeká,“ řekl Kustod a šel dál. Esana se ohlédla po yagolech, kteří jí pohled opláceli. Následovala ho.

Po schodech se jí šlo těžko, obzvláště v jejím stavu. Pohybovala se pomalu a rukama se přidržovala schodů nad sebou. Kousek od vrcholu zavrávorala a klopýtla. Kustod se natáhl a chytil ji za zápěstí, než mohla spadnout. Držel ji pevně, přesto jemně. Po zbytek cesty jí pomáhal.

Nahoře na zikkuratu čekalo dalších pět postav. Všechny na sobě měly pláště. Ze stínů kápí sledovaly, jak ji Kustod vede blíž. Byl tu oltář, starý a omšelý se zubícími se lebkami vytesanými do boků. Nahoře byla zaschlá krev. Esana při pohledu na oltář strnula.

Kustod se ohlédl. „Žádný strach, má paní. Není určený pro vás.“

Ovládlo ji šílené nutkání – měla by se prostě otočit a utéct. Vrhnout se dolů ze schodů. Pád by ji téměř jistě zabil. Rozhodně by zabil dítě. Když se však ohlédla, yagolové stáli za ní a sledovali ji. Věděli, na co myslí. Neudělala by ani dva kroky a znovu by ovládli její mysl. Nenáviděla je víc než cokoli jiného v životě.

Další z postav v plášti prohodila několik tichých slov s Kustodem, pak se obrátila k ní. Esana cítila, jak se jí podlamují kolena. V tom člověku nezůstalo žádné lidství; čišela z něj pouze zášť a prudký zápal pro věc. Cítila na sobě jeho zlý pohled a otřáslo jí to.

„Máte otázky,“ řekl. „Brzy obdržíte odpovědi. Já jsem Mistr; Kustoda už znáte. A toto jsou Pozorovatel, Mluvčí, Učitel a Zabiják. Jsme Bratrstvo beztvářných.“

Šest postav si současně shodilo z hlav kápě a Esana zalapala hrůzou po dechu. Neměla totiž před sebou jejich tváře, nýbrž šklebící se lebky, z nichž bylo čepelí nebo plamenem odstraněno maso až na kost. Za dlouhými zuby kmitaly černé jazyky. V důlcích se leskly krví podlité oči. Kdysi to byli lidé; teď byli něčím jiným. Esana cítila v ústech žluč. Toužila se odvrátit, zjistila však, že nemůže.

„Přejete si vědět, kdo jsme,“ řekl Mistr a šlachy na čelisti se mu přitom napínaly. „Jsme heroldi, žáci. Připravujeme návrat velké moci – toho, který spal a teď je opět vzhůru.“

Noc prořízl vřískot: zuřivé kvílení, které v ní vyvolalo zasutou vzpomínku. Vzhlédla a uviděla ho – vizi ze svých nočních můr.

Černého draka.

Jeho dlouhé, skoro neviditelné tělo se vinulo mezi hvězdami. Když se mihl nad stromy, jeho křídla zakryla oba měsíce. Jeho šupiny se třpytily. Jeho oči žhnuly rudě jako uhlíky. Z tesáků mu odkapával jed. V drápech držel dvě věci: ochablou postavu se snědou kůží a sochu z tmavého kamene.

Sochu, kterou znala až příliš dobře.

Z Esaniných rtů unikl sten a bolestivě klesla na kolena. Baret dopravil tu sochu do Chladné naděje, do jejich domova, před několika měsíci. Měla to být starověká relikvie ze ztracené říše Aurim – pro ty správné lidi měla cenu celého jmění. Oba tu věc nenáviděli, ale nechali si ji, protože doufali, že ji prodají učencům v Kristofanu. Schovali ji pod hradem, z dohledu.

Nedlouho poté dorazila elfka. Shedara pátrala po té soše celé měsíce. Říkala jí Zahalený a vyprávěla jim její příběh: byla vytesána do podoby Maladara, šíleného čaroděje-krále, který kdysi vládl Aurimu, a říkalo se, že je v ní lapen jeho duch. Zahalený byl mimořádně nebezpečný a Shedara dorazila proto, aby ho zničila. Než s ním ale mohli cokoli udělat, Bareta odvolali pryč, do boje s uiganskými barbary, kteří překročili Slapovou úžinu. Před odjezdem svěřil sochu Shedaře.

Tam končily Esaniny vzpomínky a začínaly noční můry. Přiletěl pro ni drak. On a další ďasové – malé stínové stvůry vraždící noži, které neprolévaly žádnou krev – napadli Chladnou naději. Odvlekli ji sem. A spolu s ní i Zahaleného.

Drak obkroužil pyramidu… jednou, dvakrát… potom roztáhl křídla a snesl se dolů. Postavil sochu na zem a osobu hodil na oltář. Při bližším pohledu Esana zjistila, že se jedná o elfa – byl malý a až na bederní roušku z listí a náhrdelník z červených a žlutých kamenů nahý. Tvář měl pomalovanou bílými čárami a hlavu vyholenou až na pevně stočený drdůlek černých vlasů na vrcholu. Byl potlučený a z nosu mu tekla krev. Zasténal a zamrkal, a když spatřil Bratrstvo, vykřikl a pokusil se vstát.

Nemohl: nohy ho odmítaly poslouchat. Drak mu zlomil páteř.

Velký drak se usadil na opačném konci střechy, složil křídla a sklonil hlavu. Zářící oči upíral na Esanu, zatímco největší člen z Bratrstva vykročil směrem k oltáři. V ruce držel dlouhý nůž ve tvaru srpu. Esana věděla, že je to ten, kterému říkají Zabiják. Elf se začal zmítat ještě zoufaleji.

Beztvářní se obrátili k soše a Esana si všimla, že se změnila. Když ji viděla naposledy, měla zahalený obličej; teď jí ale kamenná kápě nějak sklouzla z hlavy a odhalila znetvořený, bezmasý obličej, velmi podobný obličejům Bratrstva. Jeden z nich, Mluvčí, zvedl ruce k soše a promluvil hlubokým, sladkým hlasem.

„Buďte pozdraven, Císaři bez tváře! Maladare an-Deši, pane kouzelníků, ničiteli měst, spáči v kameni!“

„Buďte pozdraven, Beztvářný!“ přidalo se Bratrstvo.

„Nabízíme vám krev nevinného. Nechť vám jeho život dodá sil, dokud nenadejde okamžik vašeho návratu.“

Elf vřískal v jazyce, kterému Esana nerozuměla, přesto ho chápala. Obracel se na své předky, na své bohy. Zabiják ho chytil za drdůlek, trhl mu hlavou vzad a nacvičeným pohybem mu podřízl hrdlo.

Křik ukončil příšerný zvuk, jako by se elf topil. Pak se přestal vzpouzet. Crčela z něj krev. Zabiják odložil nůž a vytáhl misku vyrobenou z prázdné lebky. Držel ji pod vražednou ránou, dokud nebyla plná až po okraj. Potom přistoupil k Zahalenému, zvedl misku v pozdravu a vylil krev soše k nohám.

„Krev pro Beztvářného!“ vykřikl.

„Krev!“ zopakovalo Bratrstvo.

Mistr popadl Esanu za ramena a zvedl ji na nohy. Hrubě ji postrčil vpřed, směrem k soše. Opět klopýtla, protože se jí z šoku dělalo mdlo.

„Opatrně!“ řekl Kustod. „Dítěti se nesmí nic stát.“

Mistr ho mávnutím umlčel, vykročil vpřed a odtáhl Esanu před Zahaleného. „Pohleďte, spáči!“ zvolal. „Pohleďte na svoji nádobu a vězte, že váš čas se blíží. Dítě přijde, jak řekl Pozorovatel. Dítě přijde a bude vaše.“

Esana se podívala na Mistra a hrůza ji připravila o řeč. Shlížel na ni shůry, a přestože jeho tvář nebyla schopna výrazu, oči mu hořely opovržením. Poslední kousek skládačky zapadl na místo. Teď už věděla, proč ji sem drak přinesl. Proč chtěli jejího syna.

„Ano, má drahá,“ zachraptěl Mistr. „Teď už chápete, že ano? Maladarův duch se probouzí. Touží se zbavit vězení z kamene. Ale nemůže. Ještě ne. Potřebuje schránku z masa, která by ho přijala. Beztvářný hledá tělo.“

Konečně toho na ni bylo příliš. Čirá hrůza toho všeho ji přemohla. Esana Forlo zoufale hlesla a zhroutila se.

Kapitola
1

Chladná naděje, Císařská liga

Vichr fičel od Slapů a zvedal na vodní hladině zpěněné čepičky. Byl to studený vítr, první náznak nadcházejícího podzimu. Racci s ním bojovali a vší silou mávali křídly, sotva se však hnuli z místa. Vlny nebrázdily žádné lodě. Příboj se tříštil o skalnatý břeh a vysílal do vnitrozemí vysoké gejzíry vodní spršky.

Baret Forlo stál s tváří obrácenou proti větru a vodní tříšti, ani jedno ho ale nezajímalo. Opíral se o zábradlí balkónu známého jako Severní hlídka, největšího výčnělku z hradu Chladná naděje. Toto místo dříve bývalo jeho domovem, už v něm ten pocit ale nevyvolávalo. Hrad nepadl – vlastně zůstal úplně netknutý. Přesto byl dobyt, a to nepřáteli, které žádné zdi nemohly zastavit. Dorazili v utajení a v tichosti a vzali mu všechno, na čem mu na světě ještě záleželo.

A on netušil, co s tím má dělat.

Bylo to kvůli té soše, kvůli té zatracené aurimské soše. Proklínal den, kdy mu Zahalený padl do rukou. Proklínal Harlada, piráta, který mu artefakt dal jako pokutu za to, že narušil výsostné vody Chladné naděje, a který zemřel spolu se svojí posádkou mezi ostrůvky Mislaxina náhrdelníku. Ze všeho nejvíc však proklínal sám sebe za to, že tu bohy prokletou věc nesvrhl do moře hned, když zjistil, jak zlá doopravdy je. Byl chamtivý – myslel pouze na zlato, které mu za sochu zaplatí učenci v hlavním městě – a teď za svoji hamižnost platil.

Zabušil pěstí do balustrády, odřel si kloub a strčil si bolavý prst do úst. Po jazyku se mu rozlila pachuť krve. Skoro ji necítil. Ztratil se ve vzpomínkách, znovu prožíval poslední dny. Připadalo mu, že od chvíle, kdy odjel z Chladné naděje, uplynul celý život. Vyrazil do boje s Uigany, s barbarským kmenem, který shromáždil pod svým velením mocný princ a vyrazil na jih plenit. Když konjunkce tří měsíců způsobila, že ve Slapové úžině – úzké proláklině mezi jejich zeměmi a tou jeho – nastal velký odliv, dostali se na druhý břeh. Byly jich tisíce. Jeho mužů sotva několik stovek. Nikdo z nich si nemyslel, že by měli šanci zvítězit.

A přesto jako zázrakem vytrvali. Mocná vlna vyvolaná magií se zuřivě přiřítila Slapy a strhla s sebou většinu hordy. Přestože v bitvě padla spousta dobrých mužů – včetně Forlova nejlepšího přítele, minotaura Grata – obránci Císařské ligy vytrvali. Uigani byli poraženi a jejich vůdce, válečník, který uměl přijmout podobu stepního tygra, byl zabit. Navzdory všem očekáváním uháněl Forlo z bojiště domů jako vítěz – jen aby zjistil, že na něj čeká naprostá porážka.

Teď už mu to bylo jasné: bitva s Uigany byla léčka, nic víc – měla odlákat pozornost válečníků Chladné naděje jinam. Když odjeli, stínoví ďasi zaútočili. Ta zvrácená, krutá stvoření, která kdysi bývala šotky, napadla hrad, pozabíjela hrstku jeho obránců a vzala mu tři věci nedozírné ceny.

Sochu. Manželku. A nenarozeného syna.

Vrátil se sem před šesti dny, zaprášený a vyčerpaný cestou. Dorazil pěšky, protože stíny mu cestou zabily koně. A nepřišel sám. Ohlédl se přes rameno.

Stál tam Hult a sledoval ho, aniž by to tak vypadalo. Mladík, kterému ještě nebylo ani dvacet, býval ochráncem uiganského prince. Bylo jeho povinností pomstít padlého pána na bitevním poli. A přesto to neudělal. Forlo pořád netušil proč. Navzájem si totiž nerozuměli. Od toho dne se od něj však Hult nehnul ani na krok a i v tuto chvíli se držel blízko a snažil se nehledět přímo na moře. Voda pozřela jeho lidi, když byli na prahu největšího vítězství. Forlo cítil chlapcův strach, jeho nenávist k převalujícím se vlnám. Chápal ho; byly tu věci, kterých se sám bál a které nenáviděl.

Šest dnů. Pořád netušil, kde je jeho rodina. Nebo kde má začít hledat.

„Tady se nic nedozvím,“ zamumlal si pro sebe. „Nevím, jak je vypátrám, odpověď ale nenajdu v Chladné naději.“

Hult nic neřekl. Mluvil málo a jen zvláštním, drsným jazykem Uiganů. Prostě tam stál s jednou rukou na jílci své šavle, zahnuté čepele, které jeho lid říkal shuk. Jeho snědá tvář neprozrazovala žádné emoce. Jediný cop, který mu trčel z vršku hlavy – zbytek vlasů si holil – vlál ve větru jako prapor.

„Musíme jít,“ rozhodl Forlo. „Musíme opustit hrad. Existují místa, kde můžeme vyhledat pomoc, lidi, kteří nám můžou dát odpovědi. Někde. Najdeme je. Nějak musíme najít stopu.“

Hult nic neřekl. Forlo zabručel, naposledy se zadíval na moře, pak se k vodě otočil zády a vydal se přes Severní hlídku k otevřeným dveřím do hradu. Uigan ho mlčky následoval.

Uvnitř panovala tma, protože všechny okenice byly kvůli vichru zavřené, tedy až na jednu někde v křídle pro služebnictvo, která neustále bouchala. Zapálili pouze několik lamp a svíček a jediný oheň v krbu ve velké síni. Klenutý strop ohlodávala tma: prapory, zbraně a zvířecí hlavy na stěnách působily temně a děsivě. Dříve bývala Chladná naděje živým, zvučným místem. Nyní působila jako hrobka. Forlo věděl, že sedmý den v jejích zdech už nevydrží.

Navzdory šeru a tichu však velká síň nebyla prázdná. Na opačném konci dlouhého hodovního stolu uprostřed místnosti seděla osamělá ženská postava. Hlavu měla sklopenou a před sebou prázdný pohár na víno. A bylo tu ještě něco: něco, na co se tak úporně soustředila, že si ani nevšimla, že se Forlo a Hult blíží. Teprve když byli několik kroků od ní, Shedara z Armachu vzhlédla.

Elfka byla unavená a přepadlá, tak bledá, že její obličej vypadal skoro jako modrý. Vlasy barvy mědi měla prokvetlé bílými prameny, což byl velmi zvláštní úkaz u příslušnice rasy, která si zachovávala mládí celá staletí. Tyto známky stáří se u ní projevily teprve nedávno, byly důkazem boje s temnotou a zoufalstvím. Shedara byla v Chladné naději, když dorazily stíny; zahnaly ji do kouta v panské ložnici, kde se marně pokusila zabránit jim v únosu Esany. Od té chvíle skoro nespala. Nyní se zadívala Forlovi do očí a ramena jí poklesla. Sklíčeně hodila předmět, který studovala, na stůl. Zaduněl o desku a převrátil pohár.

Ta věc byla velká a kulatá, měla velikost štítu a barvu leštěného obsidiánu. Byla tvrdší než železo a ve světle ohně se třpytila. Byla to šupina černého draka, jediný důkaz nájezdu na Chladnou naději. Za posledních šest dnů ji Shedara prakticky nedala z ruky: koneckonců byla mág a veškerou energii vydávala na to, aby se z ní pokusila něco – cokoli – vyčíst.

„Vzdávám to,“ řekla. „Draci jsou magická stvoření. Nic nevidím, ať už se snažím, jak chci.“

Forlo kývl, natáhl se a dotkl se jejího ramene. „Děkuji, že ses o to pokusila.“

„Musí tu něco být,“ řekla a setřásla jeho ruku. Odmítala nechat se konejšit. „Musí existovat nějaký způsob, jak zjistit, kam se socha poděla.“

Forlo ucukl, jako by ho spálila. Popadl ho náhlý hněv – jak se opovažuje zajímat se v prvé řadě o sochu, když jeho žena zmizela – vzápětí se ale zase uklidnil. Shedařini lidé ji přece poslali najít Zahaleného. Sledovala jeho stopu přes půlku Taladasu, jen aby ho nakonec ztratila. Ovšemže bude myslet hlavně na něj.

Uslyšel skřípání, a když se ohlédl, zjistil, že Hult napůl tasil shuk z pochvy. Zavrtěl hlavou a pokynul barbarovi, ať se uklidní. Ne poprvé Forla napadlo, proč se Hult rozhodl chránit muže, který mu zabil pána. Uigani byli vskutku divní lidé.

Ve stejnou chvíli se Shedara odstrčila od stolu a sáhla po jednom z mnoha nožů u opasku. Teď se však rovněž uvolnila.

„Pověz mu, že pokud ten meč někdy tasí úplně, zabodnu mu nůž do oka,“ zamumlala.

„Mohl bych mu říct, že ho z celého srdce miluješ a příští jaro si ho chceš vzít za muže,“ opáčil Forlo. „Stejně by mi nerozuměl.“

Shedara se zahihňala, pak se rozesmála nahlas. Hultova tvář potemněla, nepohnul se však a ani nic neřekl. Prostě se mračil, zatímco elfka si utírala slzu z tváře. Když se uklidnila, zadívala se na Forla a přimhouřila oči.

„Odcházíme, že ano?“ zeptala se.

„Ano.“

„Kam jdeme?“

Forlo pokrčil rameny. „Napřed bychom měli najít vojáky, kteří přežili bitvu. Už by měli být hotoví s honem na zbytek hordy. Pak… myslím, že do Kristofanu. Můžeme tam najít odpovědi. Nebo možná k tvým lidem, do Armach-nestu, pokud nás přijmou.“

Zvážila to. „Bylo by to… obtížné. Lidé nejsou v našich lesích vítáni. Existují zákony, které zakazují jejich přítomnost. V posledních měsících se toho ale hodně změnilo, takže by možná mohli udělat výjimku. Možná. Kdy odejdeme?“

„Dnes. Hned, jak to půjde.“ Forlo se rozhlédl kolem, pak potřásl hlavou. „Nemůžu se na tohle místo už ani podívat. Potřebuji pod nohama cítit cestu.“

„Mně to vyhovuje,“ souhlasila Shedara. „Jsem připravená vyrazit, cestuji nalehko. Nemusíme toho s sebou brát moc.“

Forlo kývl. „Takže dohodnuto. Vezmeme si ze spíží, co uneseme, a ještě před západem slunce vyrazíme.“

O hodinu později vyšli ven z hlavních dveří na nádvoří. Forlo se zadíval na stáje a ucítil bodnutí lítosti: v Chladné naději zůstalo několik starých koní, stíny je ale všechny zabily. Budou muset jít pěšky, aspoň dokud nedohoní jeho vojáky.

Nebe odpoledne zešedlo a začalo jemně pršet. Kapky mu cinkaly o přilbu, když se vydal přes nádvoří. S Hultovou pomocí zvedl závoru na vnitřní straně brány a otevřel její křídla. Nakonec polkl, otočil se a zadíval se zpátky na hrad. Vypadal studeně, ztraceně, mrtvě. Když Chladnou naději opouštěl posledně, myslel si, že ji už nikdy neuvidí… jenže se mýlil.

Tentokrát si tím však byl jist.

„Forlo,“ zašeptala Shedara po jeho levici.

Strnul. Její hlas nezněl správně. Byl napjatý. O úder srdce později uslyšel, jak tasila dýky z pochev – poté se ozvalo zasyčení, jak Hult tasil šavli. Prudce se otočil s rukou na meči.

Za bránou stálo několik tmavých siluet… aspoň půl tuctu. Byly malé, od hlavy k patě měřily méně než čtyři stopy, a byly stejně nehmotné jako mlha. Odlupovala se z nich černota, vlála ve větru a rozplývala se. V každé ruce držely dýku. Na takovou dálku bylo těžké rozpoznat jejich obličeje, tedy až na lesk hladových očí plných nenávisti.

Při pohledu na ně popadl Forla vztek: stínoví ďasi, věci, které dříve bývaly šotky, nyní ale byly znetvořenými, vraždícími monstry. Vzaly mu jeho Esanu, jeho Hvězdu. Vytrhl čepel z pochvy.

Nebe potemnělo do barvy břidlice. Hustě se rozpršelo a nádvoří se proměnilo v bahniště. Trojice společně zírala na stíny. Stíny zíraly na ně. Okamžik se protahoval.

„Co, u Hitova kotle, chtějí?“ zavrčel Forlo. „Proč tu pořád jsou?“

„Myslím, že jdou po mně,“ odvětila Shedara. „Jejich páni musí vědět, že jsem použila sochu a donutila Zahaleného vyvolat vlnu. Pravděpodobně jim to řekl drak.“

Forlo stiskl rty. „Pak by mohli vědět, kde je Esana. Měli bychom se pokusit jednoho zajmout. Vyslechnout ho.“

„A jak navrhuješ, abychom to udělali?“

Pohlédl na ni a otevřel ústa, pak si ale uvědomil, že to neví. Nedaly se spoutat a nikdy by se nevzdaly. „Neznáš žádné kouzlo, kterým bychom je mohli zajmout?“ zeptal se.

„O nic víc než ty,“ odpověděla Shedara. „Co kdybychom se prostě soustředili na přežití?“

Hult poslouchal jejich rozhovor a podrážděně vraštil obočí. Nyní vykročil vpřed, zvedl šavli a něco na stíny křikl.

„Yagrut!“

Slovo pocházelo z uiganského jazyka, takže mu Forlo nerozuměl, došlo mu ale, o co jde. Po většinu života byl vojákem a poznal sprostou nadávku, když ji slyšel. Stíny očividně taky. Napřed ucukly, překvapeny barbarovou výzvou, pak se začaly plížit vpřed a tiše točily čepelemi ve vzduchu.

Šest. Dva na jednoho. Forla napadlo, že takový poměr sil zvládnou. Nikdy neviděl Shedaru bojovat, ale připadalo mu, že ví, co dělá. A Hult to s šavlí docela uměl. Šest by neměl být problém…

A pak jich tam najednou bylo dvanáct.

Druhá vlna se objevila zdánlivě odnikud, prostě prosákla z tmavnoucího závěsu deště. Stíny připluly blíž a zastavily se za ostatními. Teď už jich byl tucet.

„Khot,“ zaklel Forlo.

Shedara kývla a tvářila se pochmurně. „Utvořte kruh,“ zamumlala. „Pokud nám vpadnou do zad, je po nás.“

Stejně jsme mrtví, bylo to první, co Forla napadlo. Zavrhl tu myšlenku a donutil se nemyslet na nejhorší. Nemohl si dovolit selhat, ne po všem, co měl za sebou. Ne když toho musel ještě tolik udělat.

„Rychle,“ pobízela je Shedara. Stíny už byly skoro u nich.

Forlo chytil Hulta za paži a přitáhl ho k nim. Barbar se zatvářil zmateně, ale jen na okamžik. Forlo a Shedara se k sobě postavili zády a on se k nim připojil. Společně vytvořili u brány na nádvoří trojúhelník a čepele zvedli před sebe. Stvoření zaváhala a studovala jejich novou taktiku – jenže ne dlouho.

První vlna se o ně rozbila a obtekla je z obou stran. Forlo, Shedara a Hult se jí postavili čepelemi, meč, shuk a nože se blýskaly v dešti. Dvě ze stvoření padla hned při prvním útoku. Třetí zastavil Forlův meč jedním ze svých srpů, pak sekl druhým napříč a zacílil mu na oči. Forlo trhl hlavou vzad a vítr, který mihnutí zbraně zvedlo, ho donutil zamrkat. Stáhlo se mu hrdlo: viděl, co ty nože dokážou, když zasáhnou tělo. Rány nikdy nekrvácely – byly ale víc smrtící, než jakékoli jiné způsobené smrtelnou zbraní.

Vyrazil císařský válečný pokřik, zvrátil oblouk své čepele, sekl vysoko, pak ho v posledním okamžiku stočil dolů. Léčka zabrala: Stín přesunul svůj srp tam, kde předpokládal, že se meč objeví, a zaječel, když mu ocel rozřízla břicho. Čepel stín proťala, aniž by zpomalila – bylo to jako bojovat s větrem. Za mečem zavlála stínová hmota, odporný tvor se mu rozplynul přímo před očima a vítr ho odvál jako černý kouř.

Déšť zesílil. Nebe ještě víc potemnělo. Zbývající tři stíny z první vlny útoku se stáhly a přenechaly místo ostatním. Potom zaútočily všechny najednou a vrhly se na Hulta, Shedaru a Forla. Stínové nože tančily, narážely na čepele z oceli a odskakovaly od nich. Hultův shuk si našel jednu stínovou stvůru a roztrhal ji. Stíny je obklíčily, prováděly výpady a zase se stahovaly jako útočící hadi. Napadaly je ze dvou nebo dokonce ze tří směrů najednou. Srp zasáhl Shedaru shora do zápěstí a ona zalapala po dechu a dýka jí vypadla z ruky, která jí zbělela a znecitlivěla. Kůže se rozšklebila jako rty a na okrajích zčernala. Rána připomněla Forlovi omrzlinu. Nekrvácela.

„Pomozte mi!“ vykřikla a hlas se jí zlomil bolestí.

Forlo a Hult se pohnuli současně a jejich meče udeřily na stíny před elfkou. Forlův si našel cíl a zabodl se jednomu z ďasů rovnou do obličeje. Ten zavřeštěl – znělo to jako výkřik zraněného dítěte na dně hluboké studny – a rozpadl se na stínové cáry. Hult minul, neboť jeho cíl ucukl. Jeho manévr však získal Shedaře potřebný čas, takže mohla upustit druhý nůž a tasit zpoza opasku krátký meč. Zeširoka se rozmáchla a rozsekla dalšímu stínu hrdlo. Odpadla mu hlava a proměnila se v kouř dřív, než sklouzla z ramenou. Tvorovo tělo dopadlo stejně.

Zbývalo jich šest. Bylo jich příliš mnoho a Forlo to dobře věděl: smrtelníci začínali být unavení, kdežto stíny ne. Stínoví tvorové snadno zastavovali smrtící rány. Koordinovali své útoky a pohybovali se, jako by je řídila jedna mysl. Naopak se stávali ještě rychlejšími. Hult zachroptěl bolestí, když ho srp zasáhl do boku, rozřízl mu koženou vestu a zanechal mu šrám na žebrech. Okraje rány se svraštily a zčernaly. Forlo viděl, že je to zlé, ale mohlo by to být ještě horší: zásah minul životně důležité orgány. O palec hlouběji a Hult mohl být mrtvý.

Setnul další stín. Shedara rovněž. Hult se sotva držel a s každým nádechem slábnul. Jeho čepel se pohybovala líně. Forla napadlo, jestli jeho rána přece jen není hluboká. Co když barbar pomalu umíral? Jestli padne, budou ho muset opustit a bojovat dál sami. A jestli následně padne on nebo Shedara, bude rázem po všem.

Do stehna se mu zařízla žhavá bolest, jež se vzápětí proměnila v chlad… a ten stále sílil, až měl pocit, že opět pálí. Cítil, jak se mu podlamuje koleno, silou vůle donutil nohu vydržet a sotva zabránil zakopnutí. Zuřivě mával mečem, zahnal stín, který ho sekl, a znovu získal zpět rovnováhu. Shedara si všimla jeho potíží a pomohla mu donutit démona couvnout. Bolest byla neuvěřitelná… a teď byli všichni zranění a stále čelili čtyřem stínům.

To bylo příliš mnoho.

Nepohlédl dolů na svoji ránu, nechtěl vidět svoji kůži svraštělou, zčernalou a bezkrevnou. Vydal tichý, zvířecí zvuk – blíže se k řeči nedostal, neboť mu nohou vzhůru do páteře vystřelovala agónie. Klopýtl, málem upadl a znovu se narovnal – právě včas, aby uhnul před šmouhou ve tvaru srpu, která se mu pokusila podříznout hrdlo.

A z šera vystoupilo dalších šest stínů.

Nebe bylo temné jako bezměsíčná noc. Lilo jako z konve. Jejich nepřátelé splývali se soumrakem, takže byli špatně vidět. Půda se proměnila v bláto, které se jim lepilo na boty a ztěžovalo pohyb. Stíny je obklíčily, bojovaly dál a s každým pohybem byly rychlejší. Stíny se nikdy neunaví – jenže Hult už těžce dýchal a Shedara sténala bolestí v zápěstí. Forlo měl pocit, že jeho meč je z olova; od kolene dolů nic necítil. Ze strany se na něj vrhl stín; obrátil se, aby vykryl úder štítem, a minul. Jeden ze srpů ho zasáhl do břicha a rozpáral ho. V útrobách mu vybuchla bolest. S poraženým výkřikem se zhroutil do bahna.

„Ne!“ zaječela Shedara.

Pokusila se k němu otočit, ale jeden ze stínů vstoupil mezi ně. Druhý se připlížil a zablokoval cestu Hultovi. Barbar zvedl shuk, sekl dolů a rozťal démona napůl. Další zaujal jeho místo. Hult s klením couvl a přitiskl se zády k Shedaře. Nechali tam Forla ležet, vydaného napospas stínům. Neměli na vybranou.

Nad Forlem se vztyčil stín. Teď už viděl jeho obličej, schovaný pod kápí: šedou masku smrti, scvrklou kůži napnutou na kostech. Šklebil se na Forla a jeho oči byly jezírky černoty, když Forlo sklesle zvedl meč v obraně. Nedokázal se znovu postavit. Bolest a nevolnost, které mu rána způsobovala, byly příliš velké. Stín držel srpy zvednuté jako škorpion bodce na konci ocasu.

Ne, sakra! pomyslel si. Takhle ne. Takhle ne!

Srpy udeřily rychle jako blesk, jeden, pak druhý. Nějak se mu podařilo vykrýt je mečem. Ze síly úderů ho rozbolela celá paže. Čepel ještě víc ztěžkla. Vypadla mu z ruky, nešikovně mu přistála na hrudi a skulila se do bláta. Stínův škleb se ještě rozšířil. Forlo po něm plivl a potlačil nutkání odvrátit se, zavřít oči. Kdysi dávno Baret Forlo odpřisáhl, že se smrti postaví čelem.

Potom koutkem oka zahlédl šíp, aniž by si uvědomil, o co vůbec jde. Snášel se shůry, skrz déšť, bez sebemenšího zvuku. Stín si ho ani nevšiml: v jednu chvíli zvedal nože, aby Forla dorazil, vzápětí zaječel a roztrhal se na kusy, jak ho šíp zasáhl zezadu do šíje. Šíp prolétl skrz stín, zabodl se do země asi na šířku dlaně od Forlova srdce a ještě chvíli se chvěl v blátě. Měl černé opeření a na konci ho zdobila řezba řvoucího draka.

„Odkud se vzal?“ zamumlal si pro sebe.

Slyšel, že Hult a Shedara pořád bojují někde po jeho pravici. Natáhl se po meči, podařilo se mu ho sevřít a začal se zvedat – pak se opět zhroutil, protože agónie byla příliš velká, než aby ji mohl dál snášet. S posledním šťavnatým zaklením se propadl do tmy.

Kapitola
2

Chladná naděje, Císařská liga

Hult viděl Forla padnout a nevěděl, co dělat. V jednu chvíli se ten muž tiskl ramenem na jeho; vzápětí byl pryč a Hult ležel v bahně, pořezaný noži stínů. Jeho zbroj proti černým čepelím nic nezmohla – párala se jako látka. Nekrvácel, rána ale byla hluboká. Hult zariskoval, podíval se Forlovým směrem a uviděl, že i když leží na zádech, stále bojuje, drží si od těla tvora, který se nad ním sklání, aby mu zasadil smrtící ránu.

Kdyby to byl Čovuk, nezaváhal by. Když šlo o jeho předchozího pána, roky a výcvik vytříbily jeho instinkty. Bránil by ho i za cenu vlastního života. Kdyby tak měl svému pánovi vydobýt šanci na přežití, vrhl by se rovnou na zbraně nepřátel. Byl tenach, ochránce: taková byla jeho role. Jeho život za život Čovuka Boyly.

Jenže Čovuk byl mrtvý, padl v katastrofální bitvě u Slapů. Forlo ho zabil ve férovém souboji. Hultovou povinností bylo pána pomstít, mohl jeho vraha snadno zabít… jenže to neudělal. Pořád netušil proč. Možná proto, že Čovuk už nebyl Čovukem, když zemřel. Výměnou za moc se oddal zlu a čarodějnictví. Boyla by obětoval cokoli – dokonce i vlastní lidi – jen aby získal slávu. Tak by se princ chovat neměl, a když teď byl Čovuk mrtvý, mohl Hult sám sobě přiznat, že na konci už svého pána nemiloval.

S Forlem to ale bylo jiné: Hult mu nesložil žádnou přísahu. V nejtemnějších myšlenkách se pořád zaobíral tím, že ho nakonec zabije. Z jeho pádu mu však bylo zle, a když spatřil, jak se stíny blíží, olízl si rty.

Shedara na něj něco křikla přes rameno. Neznal její jazyk, pochopil ale hodně z jejího tónu. Neodvažuj se jít za ním. Jestli se my dva rozdělíme, jsme mrtví.

Přesto ji málem opustil. Jenže zrovna když se to chystal udělat, stíny ho o tu volbu připravily. Jeden se zjevil mezi ním a Forlem a on ho zabil zuřivým úderem šavle. Vzápětí ale jeho místo zaujal druhý a Hult měl co dělat, aby vykryl hbité útoky jeho srpu. Bok, kam ho zasáhla čepel dalšího stvoření, vůbec necítil. Zapomněl na Forla a přitiskl se zády k elfce. Oba bojovali o holý život. Jeho shuk se pohyboval líně, nešikovně: únava a bolest ho zpomalovaly. Stíny však naopak zrychlovaly. Byla to jen otázka času.

Modlil se k bohovi svého lidu. Džidžine, Otče koní, dej mi trochu štěstí. Dostaň mě z toho a já na tvoji počest podříznu kozy. Proliji jejich krev a spálím jejich tuk na tvém oltáři…

Zvuk šípů uslyšel úder srdce předtím, než je uviděl. Slyšel stejné střely letět už dřív; viděl je při činu. Dokonce jimi byl jednou sám zasažen, třebaže mu připadalo, že k tomu došlo v jiném životě. Udeřily z mlhy jako blesky samotného Džidžina… jeden, druhý, třetí. Každý měl svůj cíl a každý ho i zasáhl, prořízl stínovou hmotu a roztrhal ji na cucky, které se rozplynuly v šeru. Střely se zabodly do země a uvízly v ní: tři šípy s černým opeřením zdobené řezbami draka a každý zasadil smrtící ránu.

Bojoval dál, zabil ještě dva stíny, pak ho přemohla únava. Bolest v boku byla čím dál silnější. Z nohou mu odplynula veškerá síla a on tvrdě dosedl na zem. V krku ucítil pachuť žluči. Možná tady zemřu, pomyslel si bezmocně. A neexistuje způsob, jak bych mohl smrt zastavit.

Forlo už se nehýbal. Buďto byl v bezvědomí, nebo mrtvý. Hult to nedokázal odhadnout. Shedara se stále držela na nohou, i když trochu vrávorala a zraněné zápěstí si schovala pod druhou paži. V obličeji byla smrtelně bledá, když sťala dalšího démona, pak přilétly další šípy a zničily zbývající dvojici. Zadívala se na střely vibrující v blátě, schovala meč a tasila vrhací dýku. Hult jí chtěl říct, že lučištníka zná, jejich neviděného zachránce, ale i kdyby rozuměla jeho jazyku, měl sotva dost dechu na to, aby zasténal. Zpomalil dýchání, soustředil se a snažil se vzpamatovat. Musel, pro případ, že se něco pokazí. Netušil, co následující chvíle přinesou.

Déšť najednou zeslábl. Nebe zesvětlalo z uhlové do matně, nešťastně šedé. Když se tma rozplynula, Hult spatřil postavu stojící na okraji lesa skoro dvě stě kroků od Chladné naděje. Byla vysoká a štíhlá, samá kost a provazce svalů. Měla dlouhé, spletené vlasy, obarvené do ohnivě ruda, jak Hult dobře věděl, i když ta postava stála příliš daleko, než aby ji dobře viděl, a věděl rovněž, že obličej má pomalovaný karmínovými pruhy. Nově příchozí měl na sobě nohavice a boty z jelenice, kožené chrániče předloktí a hrudní plát z ulity obrovského brouka. V ruce držel luk z plátů rohoviny a dřeva, který byl větší než on sám. Říkalo se, že na sever od Slapů neumí s takovou zbraní nikdo lépe zacházet, a Hult tomu věřil. Viděl toho muže střílet.

„Eldako,“ zasípal.

Shedara na něj nevěřícně pohlédla – ty ho znáš? – pak se znovu obrátila k postavě v dálce. Lučištník k nim vykročil a jeho dlouhé kroky ukrajovaly z deštěm promočené půdy. Pohyboval se lehce, Shedara se však napjala a přehodila si nůž tak, že ho nyní držela za čepel. Studovala lučištníka se svraštěným obočím – a pak, když zkrátil vzdálenost mezi nimi na polovinu, vyletělo její obočí vzhůru. Navzdory jeho vzhledu poznala, s kým má tu čest. Eldakův kmen si říkal hosk’i imou merkitsa, lid starověké země, většina lidí jim ale říkala divocí elfové.

Hult načerpal zpět trochu sil a opět se zvedl na nohy. Zvedl shuk na pozdrav a Eldako zvedl na oplátku svůj luk. Žádný z nich se neusmál. Eldako se neusmíval nikdy, pokud si Hult všiml, a Hult… no, popravdě se Eldaka bál. Merkitsa se ho a Čovuka jednou pokusili zabít, než je Boyla přesvědčil, aby mu místo toho pomohli ve válce s jižními zeměmi. Jejich pomoc spočívala v tom, že s nimi poslali Eldaka, nic víc. Bylo to důkazem toho, jak smrtící ten elf je.

Hultovi se nějak podařilo najít hlas. Někdo musel něco říct, než se merkitsa dostane na dosah Shedařiných nožů, a Eldako mluvil jen o málo častěji, než se usmíval.

„Vítej, syne Tho-ketův,“ zavolal. „Děkujeme ti za pomoc.“

„Poskytl jsem vám ji ze svobodné vůle, synu Holarův,“ odpověděl Eldako. „Pověz své přítelkyni, ať odhodí nůž, jinak jí šípem prostřelím ruku, ve které ho drží.“

Hult zavrtěl hlavou. „Nerozumíme jazyku toho druhého.“

„Aha.“

Eldako se zastavil, pak kývl na Shedaru a pronesl něco ve vlastním jazyce. Byla to zvláštní řeč, zněla jako ptačí píseň a tekoucí voda. Hult se otřásl: naposledy ji slyšel ve Snové zeleni, když byl zajatcem merkitsa.

Shedara zamrkala a otevřela ústa. Eldako na ni chladně hleděl. Po chvíli se vzpamatovala natolik, že se zmohla na odpověď. Když promluvila, nehovořila stejným dialektem – ten její zněl měkčeji, zvuky téměř splývaly – dokonce i Hult ale poznal, že zní dost podobně na to, aby si rozuměli. Eldako naklonil hlavu na stranu, soustředil se, aby pochopil význam, pak odpověděl. Ukázal na Hulta, pak na sebe a nakonec na sever. Když skončil, Shedara chvíli hleděla na Hulta, pak pokrčila rameny a schovala dýku.

Eldako znovu vykročil.

„Co jsi jí řekl?“ zavolal Hult.

„Pravdu,“ odvětil divoký elf. „Že jsem patřil k hordě tvého pána. Že jsem s ním šel do války. Že jsem unikl záplavě, která zabila Uigany, a od té doby jsem stopoval přeživší.“

Hult strnul. „Přeživší? Z mého lidu? Kolik jsi jich našel?“

„Teď už jednoho.“

Naděje, která rychle vzplanula, stejně rychle také pohasla. Hult se schoulil, pak pohlédl doleva a zalapal po dechu. Kvůli podivnosti posledních několika okamžiků úplně zapomněl na Forla. Teď se otočil a odkvapil k místu, kde ležel. Shedara ho následovala. Rána na Forlově břiše byla hrozivá, kůže byla rozpáraná, a přitom nebyla vidět ani kapka krve, když se však Hult dotkl jeho krku, cítil, jak v něm silně tepe život. Forlo dýchal. Hult kývl na Shedaru a snažil se tvářit povzbudivě.

Eldako se k nim připojil. Dotkl se Hultova ramene. „Nech mě, ať si prohlédnu jeho rány.“

„Všichni jsme zranění,“ odvětil Hult. „Podívej se napřed na ty mé.“

Sundal si vestu, zvedl paži a trhl sebou. Rána na jeho boku pálila, jako by byla rozžhavená doběla. Eldako si klekl, studoval ránu a mnul si bradu, pak se rychle natáhl a zatlačil na okraj. Hult měl pocit, jako by mu v těle zahořely ledové plameny. Ucukl, zasyčel a zamračil se na divokého elfa.

„Omlouvám se,“ řekl Eldako. „Musel jsem to udělat.“

„Mohl jsi mě varovat,“ zabrblal Hult.

„Pak bys mi to nedovolil.“

Hult pokrčil rameny. Byla to pravda.

„Rána tě zabije,“ zhodnotil Eldako vyrovnaně. „Může to trvat dny, ale jed už hoří ve tvé krvi. Ten druhý vydrží několik hodin, nanejvýš.“

Hult se zadíval stejným směrem, a když upřel oči na Forla, udělalo se mu zle. „Jak to víš?“

„Viděl jsem podobné rány už dřív. Moji lidé bojovali s netvory, jako byli ti, kterým jste čelili, během Druhé zkázy. Byli větší a přijali podobu draků, ale v podstatě byli stejní. Vynořili se z velkých trhlin v zemi. Byl jsem tehdy mladý, viděl jsem ale spoustu svých lidí zemřít na otravu jejich jedem.“ Přes Eldakovu tvář se přelily emoce, pak se mu vrátila předchozí přísnost.

„Takže se nedá nic dělat?“ zeptal se Hult. Cítil, jak mu tluče srdce, a věděl, že s každým úderem se jed šíří dál a dál do jeho těla. Až mu pronikne k srdci, zabije ho.

Eldako zavrtěl hlavou. „Vždycky se dá něco dělat. Rány se dají ošetřit, musíme si ale pospíšit. Pomoz mi odnést toho muže do hradu. Musíme jednat rychle, jinak mu už nebude pomoci.“

Hult jeho radu zvažoval, ale jen okamžik. Kývl. Eldako se otočil k Shedaře a vysvětlil jí vše v jejím jazyce. Prohlédl si její paži a ona vytřeštila oči, když jí oznámil, že i její rána ji dřív nebo později zabije. Ukázal na hrad. Kývla.

Společně zvedli Forlovo tělo a odnesli ho zpátky do Chladné naděje.

Hult rozdělal oheň v krbu a Shedara šla pro vodu, zatímco Eldako svlékl Forlovi zbroj. Vypadalo to, jako by rány hnisaly, přesto nepáchly. Forlova tvář, která obvykle byla velmi snědá, zbledla tak, že působila průsvitně, pod kůží byly vidět modré žilky. Černý vous, který měl obvykle prokvetlý šedí, jako by s každým jeho roztřeseným nádechem víc a víc bělel.

„Je skoro mrtvý,“ poznamenal divoký elf, když Forlovi znovu zkontroloval tep. „I s mojí pomocí bude mít namále.“

Hult postával opodál. „Pomoz mu. Musíš udělat, co můžeš.“

„Zabíjel tvoje lidi,“ připomněl Eldako a zvedl jedno obočí.

„Přesto. Je to dobrý muž.“

Eldako kývl, i když očividně nerozuměl Hultovým pohnutkám. Hult se mu nedivil, sám jim nerozuměl. Pomsta patřila mezi zvyky Uiganů, stejně jako merkitsa. Jenže Hult věděl, že pokud Forlo zemře, zůstane sám na nebezpečném místě jen ve společnosti elfů. A navíc tomu muži dlužil. Forlo ho mohl po bitvě zabít, ale neudělal to. To něco znamenalo.

Divoký elf si sundal koženou brašnu, kterou nosil u boku. Vytáhl z ní svazky sušených bylin, několik hliněných nádobek a malý posvátný symbol: dvě Mislaxiny slzy vyřezané z dračího rohu. Shedara přinesla vodu, několik misek, hmoždíř a paličku a zůstala stát stranou, aby se dívala.

„Ty jsi Mislaxan?“ zeptal se Hult s pohledem upřeným na slzy. „Nikdy ses o tom nezmínil.“

„Vyznám se v léčení,“ odvětil Eldako, aniž by vzhlédl od medicíny; tady vytáhl několik lístků, tam špetku plísně. Jednu po druhé házel přísady do misky. „Mezi merkitsa ji studují všichni členové královského rodu. Čovuk Boyla mě ale potřeboval kvůli mým střeleckým dovednostem, ne kvůli léčení. Teď si povyprávíme své příběhy, synu Holarův. Jak jsi přežil záplavu na Ztracené cestě?“

Pak se pustil do práce, drtil a míchal mast. Pronesl několik slov v elfštině – musel je zopakovat, aby mu Shedara kvůli jeho silnému přízvuku rozuměla – a podal misku s lístky a drcenými kořínky Shedaře, která je namočila ve vodě a odnesla je k ohni, aby připravila čaj. Pohybovala se stejně sebevědomě jako Eldako, takže očividně přesně věděla, co dělá. Hult elfy sledoval a cítil se bezmocný – jeho vlastní výcvik v těchto věcech spočíval v tom, jak vrhnout hříbě či podříznout zraněného muže, aby mu dopřál rychlou smrt – a tak se posadil a dal se do vyprávění.

Pověděl Eldakovi o tom, jak Čovuk propadl šílenství poté, co velká vlna spolkla jeho lid a v jednom strašlivém okamžiku je okradla o vítězství, a jak se jeho pán proměnil ve stepního tygra, opustil bitvu a vyrazil najít nepřátelského velitele. Našli ho – Forla – v ruinách věže nad bojištěm. Nepřátelé si stanuli tváří v tvář, v tu chvíli však Čovukova magie selhala a zanechala ho před protivníkem nahého a slabého. Přesto bojoval a Forlo ho nakonec zabil. Nakonec Hult vysvětlil, jak se mezi ním a Forlem vytvořilo zvláštní partnerství, místo aby také zkřížili meče.

„Proč ses k němu přidal?“ zeptal se Eldako, aniž by vzhlédl. „Patří snad ke zvykům tvého lidu, že sluhové zabitého pána slouží tomu, kdo ho zabil?“

Hult zavrtěl hlavou. „Ne. Měl jsem ho zabít. Bylo by to tak čestné.“

„Tak proč jsi to neudělal?“

Hult neodpověděl. Eldako vzhlédl. Všiml si utrápeného výrazu na tváři mladého barbara a zase se vrátil k práci.

„A tak jste dorazili sem a našli ji,“ dokončil. „Právě jste odcházeli, když zaútočily stíny.“

„Ano. A nebýt tvé pomoci, zemřeli bychom.“

Eldako dál drtil, míchal a mísil. „Pořád můžete zemřít.“

Shedara přinesla čaj, nalila ho do šálků a jeden si vzala. Hult přijal druhý, napil se… a málem pití vyplivl. Byla to to nejtrpčí věc, jakou kdy ochutnal. Tváře ho bolely, když polykal.

„Co je v tom?“ vyprskl.

„Dračí list,“ řekl Eldako. „Babská kápě. Rosa z Morgaše. Čaj bude bojovat s jedem, zabrání mu, aby pronikl hlouběji do krve… pokud se už nedostal příliš hluboko. Pij.“

Shedara dál upíjela, proto se Hult obrnil a znovu se napil. Po několika doušcích mu znecitlivěl jazyk – díky Džidžinovi – a začaly ho šimrat špičky prstů. Eldako dál připravoval léčivý obklad a jen občas přerušil práci, aby Forlovi zkontroloval rány. Jejich stav se zhoršoval, pod kůží se z nich šířila černá vlákna. Ve Forlově dechu se začal ozývat tenký, roztřesený zvuk. Hult ho znal: takový zvuk vydávali starší těsně předtím, než se vydali na cestu do síní předků.

„A ty?“ zeptal se Hult. „Myslel jsem, že jsi utonul ve Slapech. Jak jsi přežil?“

„Cítil jsem, jak se vlna blíží,“ odvětil Eldako. „Vycítil jsem magii a dunění pod nohama. A tak jsem začal co nejrychleji šplhat. Přesto jsem to málem nezvládl. Vlna se přihnala, a když jsem pohlédl dolů… viděl jsem pěnu a trosky a muže a koně, kteří mi umírali přímo pod nohama. Byla to jedna z nejstrašnějších věcí, jakých jsem kdy byl svědkem… tolik životů ztracených v jediném okamžiku…“

Zmlkl a v očích se mu usadil vzdálený pohled, jak se ponořil do ponuré vzpomínky. Potom zavrtěl hlavou a vrátil se k práci. „Šplhal jsem a šplhal, pak jsem uprchl do lesa. Sledoval jsem konec bitvy, viděl jsem, jak vojáci pálí těla Uiganů. Jak jsem říkal, hledal jsem přeživší… žádné jsem ale nenašel.“ Ukázal na Forla. „Jeho muži pročesali lesy a zabili je, jednoho po druhém. Pokusili se dostat i mě, zachránila mě ale má lesní magie a luk.

Několik nocí jsem špehoval vojáky v táboře a zaslechl jsem, že jejich velitel odjel na východ, sem… a že jeden z tvých lidí jel s ním. Rozhodl jsem se vydat za ním a podívat se, o koho jde. Myslel jsem, že by to mohl být jeden z Teginů. Tebe jsem nečekal.“

„Znáš dobře jejich jazyk?“ zeptal se Hult.

Eldakovy oči se zaleskly. „Znám spoustu řečí, syne Holarův. Znám jazyk Sněžného lidu z Panaku, zlobrů Abaqua i Skleněných námořníků ze Zářivých zemí. My elfové žijeme dlouho a máme dost času podobné věci studovat. Vím jistě, že lady Shedara zná mnoho jazyků jihu.“ Sáhl do medicínského váčku, vytáhl popraskaný kožený pásek a podal ho Hultovi. „Vlož mu to mezi zuby, pak ho podrž. To, co se chystám udělat, bude velice bolet.“

Hult si pásek vzal a zadíval se na Eldaka. Během dlouhé cesty ke Slapové úžině s ním divoký elf promluvil sotva tři slova. Teď se zdálo, že snad nepřestane mluvit. Hult měl pořád spoustu otázek, které by mu rád položil, ale teď na ně nebyl čas. Obrátil se k Forlovi, rozevřel mu čelisti a vložil mu mezi ně pásek. Forlo dvakrát zakašlal a pokusil se kůži vyplivnout, pak se jeho dech zklidnil. Hult vzhlédl k Eldakovi, který nabral dvěma prsty červenohnědou pastu z hmoždíře. Jejich pohledy se setkaly a divoký elf kývl. Hult chytil Forla za ramena. Eldako řekl několik slov Shedaře a ta chytila Forla za kotníky.

Eldako si olízl rty, pak se natáhl dolů a rozprostřel pastu po Forlově zraněném stehně. Z Forlova hrdla ihned vyrazilo bestiální zavytí, ztlumené páskem, do kterého zaťal zuby. Prohnul se v zádech. Vzpouzel se a vzpínal jako hřebec, když je někde nablízku klisna v říji. Uvolnil si jednu nohu a několikrát vykopl, než ji Shedara opět chytila.

„Držte ho!“ vyštěkl Eldako. „Musím to udělat znovu!“

Hult a Shedara poslechli. Měli co dělat, aby Forla udrželi na místě: bojoval s nimi jako šílenec. Drásal Hultovi paže do krve, ale Hult ho pevně svíral, zatímco Eldako nabral druhou dávku masti a rozprostřel ji po ráně na Forlově břiše. Forlo zařval, až se kolem rozlétly sliny. Potom s posledním zakňouráním opět znehybněl. Hult a Shedara ho udýchaně pustili. Forlova hruď se velmi lehce zvedala a klesala: byla to jediná známka toho, že stále žije.

Eldako přiložil na ránu kousek mechu a ovázal ji plátnem. Naklonil se blíž a poslouchal Forlův dech. Položil Forlovi ruku na čelo a zkontroloval mu tep.

„Myslím, že bude žít,“ oddychl si. „Nějaký čas bude spát. Obvazy bude třeba měnit za úsvitu a za soumraku. Pokud se horečka zhorší, budeme ho muset donutit vypít čaj z dračího listu.“

Zopakoval instrukce Shedaře v elfštině. Kývla.

Eldako vytáhl z Forlových úst pásek. „A teď,“ řekl a nabral pastu z hmoždíře, „jste na řadě vy dva.“

Bolest byla neuvěřitelná, jako by se mu do boku zavrtalo tisíc vos a začalo najednou bodat. Hult se zakousl do pásku tak silně, až se bál, že mu prasknou zuby. Křičel a zuřil; odstrčil Eldaka stranou; popadl židli a rozbil ji o stěnu. Dokud mu ale obklad držel na ráně, pálení neustávalo. Nakonec se svezl na lavici, svěsil hlavu mezi kolena a nechal bolest, aby se přes něj přelévala. Připadalo mu, jako by uběhlo sto let, než agónie začala ustupovat.

Shedara snášela své utrpení o trochu lépe, protože její rána nebyla tak velká. Když jí do ní pronikla mast, vytáhla dýku a znovu a znovu s ní bodala do stolu, až kolem létaly třísky. Po tvářích jí kanuly slzy. Nakonec toho i ona nechala.

„Už nikdy… nedovolím… aby mě… zranili,“ vydechl Hult a v ústech cítil pachuť žluči.

Eldako je oba obvázal. „Moudré,“ řekl jen.

Pověděli mu zbytek svého příběhu, a když jim teď divoký elf mohl tlumočit, dozvěděli se i něco o sobě navzájem. Shedara mluvila o soše, o Zahaleném, a o duchu čaroděje uvězněném uvnitř. Mluvila o Forlově ženě, Esaně, a o dítěti, které nosila pod srdcem. Mluvila o stínech, o černém drakovi a o šupině, kterou tu po sobě zanechal – byla to jejich jediná stopa toho, kam se drak poděl.

„Vyzkoušela jsem všechna svá zaklínadla,“ řekla. „Nic víc se z ní nedozvím.“

Eldako si promnul bradu. „Hm,“ řekl. „Můžu tu šupinu vidět?“

Shedara pohlédla na Hulta, který pokrčil rameny. Podle jeho názoru se Eldakovi dalo věřit. Sáhla do vaku a vytáhla z něj šupinu. Třpytila se v denním světle, které pronikalo do velké síně vysokými okny. Eldako si ji vzal a pomalu ji obracel v rukách.

„Znáš ji?“ zeptal se Hult.

Eldako zavrtěl hlavou. „V životě jsem viděl jen málo draků a tahle nepatří žádnému z nich. Nemůžu vám o ní nic říct.“

Shedaře poklesla ramena. Vzala si šupinu zpátky.

„Je tu ale někdo, kdo by mohl. Drakolič.“

Shedara sebou trhla a užasle na něj pohlédla. Hult mezi nimi zmateně těkal pohledem. Po chvíli se Shedara rozesmála.

„Drakolič je mýtus,“ vysmála se mu. „Moji lidé ho hledají už od Velké zkázy, nikdo ho ale nenašel.“

„Pak nehledali na správných místech,“ opáčil Eldako.

„Chceš tím říct, že jsi ho viděl?“

„Ne. Ale znám ty, kdo ano.“

„Prosím!“ vykřikl Hult a zvedl ruku. Rozhovor byl matoucí, protože Eldako musel všechno říkat dvakrát – jednou Shedaře, jednou jemu. Hult na ně prosebně pohlédl. „Kdo má ten Drakolič být?“

„Pohádka před spaním,“ zabrblala Shedara.

„Starodávný drak,“ opravil ji Eldako. „Stříbrný. Žije daleko na severu, schovává se v pustinách Panaku. Říká se, že zná jména všech žijících draků. Jestli existuje někdo, kdo by nám mohl říct, odkud ta šupina pochází, je to on.“

Shedara si odfrkla a protočila očima.

Eldako se na ni chladně zadíval. „Rád bych slyšel tvoji alternativu, má paní.“

Rozhostilo se ticho. Hult si odkašlal. „Kdo ví, kde ten Drakolič žije?“ zeptal se.

„Sněžný lid,“ prohlásil Eldako. „Během Bezbožné noci jsem s nimi nějaký čas žil a oni o něm často hovořili. Říkají mu Ukamiak, stříbrný mudrc. Mohli by nám ukázat…“

Zarazil se, vytřeštil oči a chřípí se mu rozšířilo. Celé jeho tělo se napjalo. Sáhl si přes tělo a tasil dlouhý, tenký meč. Shedara vyskočila na nohy o úder srdce později a z rukávu jí do nezraněné ruky sklouzla dýka. Hult vstal a tasil shuk. Bok ho začal pálit, když vytahoval čepel z pochvy.

„Co se děje?“ zasyčel.

„Potíže,“ odvětil Eldako. „Spousta mužů, na nádvoří. Ne – nejsou to muži. Minotauři.“

Shedara tiše zaklela. Hult udělal totéž. Existovala jen jedna odpověď na to, kdo by obrněnci mohli být: vojáci Císařské ligy. Nebude se jim líbit, pokud najdou v Chladné naději Uigana a dva elfy. Hult nyní slyšel to, co elfové svým ostrým sluchem zaznamenali už před ním: dupání nohou venku, chřestění brnění, hlasy pokřikující hrdelním jazykem býčích mužů. Rozhlédl se kolem a snažil se vymyslet, co dělat.

Pak se dveře rozlétly a minotauři vpadli dovnitř.

Kapitola
3

Chladná naděje, Císařská liga

Forlo se probudil ze snů o plazících se šupinách a svištícím větru do praskání lámaného dřeva a dusotu nohou. Někdo zakřičel něco hlubokým, dunivým hlasem, on však byl pořád příliš mimo, než aby rozeznal slova. Svíraly ho bolest a nevolnost, i když ne tak silně, jako když ho skolily stíny. Otevřel oči. I navzdory šeru ho pálily a měl problém zaostřit.

Byl zpátky v Chladné naději, ve velké síni – a zdálo se, že leží na hodovním stole. Kolem se pohybovaly tři siluety. Shedara a Hult a někdo třetí. Podivně vypadající elf s dlouhými spletenými vlasy a v oděvu divocha – merkitsa ze severních lesů za stepmi. Nedívali se na něj; jejich oči se upíraly na dveře.

Forlo zasténal, zvedl hlavu a spatřil minotaury.

Bylo jich osm: žádný nebyl menší než sedm a půl stopy a všichni byli mohutní, odění do ocelové zbroje a do všech stran z nich trčely sekery, meče a obrovské palice. Jejich dlouhé rohy se zákeřně leskly a byly opatřené kruhy z bronzu a slonové kosti. Ohrnovali pysky a cenili tesáky. Jejich oči byly žluté a rudé a kruté. Forlo míval minotauřího přítele, Grata. Grat býval srdečný a přátelský. Avšak tito býčí muži byli zjevně zabijáci, narození a vychovaní. Patřili k úderným jednotkám Ligy a toužili jen po boji. Věděl to, protože takovým minotaurům velel v bitvách s nemrtvými hordami v Tenolu.

Zabijí nás, pomyslel si. Vykuchají nás, nabodají naše hlavy na kůly a přenechají je vranám. Kdyby byli ozbrojení kušemi, už by bylo po nás.

„Jen klid,“ zamumlal elfsky a neodvažoval se odtrhnout oči od býčích mužů. „Žádné zbrklé pohyby. S takovou přesilou si neporadíme – ne v tomhle stavu.“

Ostatní ho slyšeli a překvapeně pohlédli dolů. Forlo se s námahou posadil, bolest v břiše jím probíhala jako vlny ohně. Hult ho chytil a pomohl mu zvednout se. Cizokrajný elf – musel to být lučištník, který jim zachránil životy – něco řekl a natáhl se, aby ho zastavil, Hult ho ale zarazil slovem v uiganském jazyce. Forlo málem omdlel, vyškrábal se ale na nohy. Zamračil se přes síň na minotaury. Sledovali ho přimhouřenýma rudýma očima.

„Shedaro. Schovej zbraně,“ řekl. „Pověz to ostatním.“

Pomalu a opatrně vrátila Shedara dýku do pochvy a ukázala prázdné ruce. Merkitsa udělal to samé a řekl něco uigansky Hultovi, který se zamračil, ale napodobil ho. Forlo se podíval dolů a prohlédl si obvazy na své noze a břiše. Ať už mu ošetřili rány čímkoli, zdálo se, že to zabírá: jeho zranění tepala, zároveň ale i trochu šimrala. Magie? Pravděpodobně. Přemýšlel, kdo ho ošetřil. Tušil, že cizinec.

Forlo se obezřetně postavil minotaurům. Ruka mu sklouzla k boku, pochvu ale našel prázdnou. Pohlédl na Hulta, který střelil očima zpátky ke stolu. Když se tím směrem Forlo podíval, uviděl, že jeho meč leží kousek od místa, kde předtím odpočíval. Forlo se zadíval chlapci do očí: přestože si navzájem nerozuměli, oba byli válečníci a on věděl, že ho Hult pochopí. Pokud se něco zvrtne, budu se muset dostat k čepeli co nejrychleji. Hult kývl.

Dobrá.

Forlo vykročil vpřed a napadl na zraněnou nohu. „Všechno je v pořádku, přátelé,“ řekl. „Nechceme žádné problémy. Jen nás nechte na pokoji.“

Jeden z minotaurů postoupil před ostatní. Do hrudního plátu měl vyryté zkřížené oštěpy, což z něj dělalo důstojníka. Zvedl obrovské kladivo s hřeby a udeřil s ním do vyřezávaného týkového křesla. Roztříštil ho a kolem se rozlétly třísky. Forlo zaskřípal zuby, protože si vzpomněl, jak s Esanou právě takové křeslo hledali, jak se handrkovali o cenu a jak si ho pyšně přinesli domů, svůj hněv však nyní ovládl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stopa černého draka.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.