Guild Wars v nakladatelství

FANTOM Print

Duchové Ascalonu

Ostří osudu

Moře nářků

FANTOM Print

2014

Copyright © 2013 by ArenaNet, Inc.

NCSOFT, the interlocking NClogo, ArenaNet, Guild Wars, Guild Wars 2,

Sea of Sorrows, and all associated logos and designs are trademarks

or registered trademarks of NCSOFT Corporation.

Originaly published by Pocket Books, a Division Simon&Schuster, Inc.

Map cartography by Robert Lazzaretti

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-661-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-662-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Kamarádce a parťačce Emily,

jejíž odvaha mě inspiruje inspirovat ostatní.

Časová linie

10 000 př. E.: Z tyrského kontinentu zmizeli poslední giganticus lupicus, velcí obři.

205 př. E.: Na tyrském kontinentu se objevují první lidé.

100 př. E.: Lidé vyhání charry z Ascalonu.

1 př. E.: Lidští bohové darují národům Tyrie magii.

0 p. E.: Exodus lidských bohů.

2 p. E.: Z Orru se stává nezávislý národ.

300 p. E.: Z Kryty se stává kolonie Elony.

358 p. E.: Z Kryty se stává nezávislý národ.

898 p. E.: Je vztyčena Great Northern Wall1.

1070 p. E.: Charrský vpád do Ascalonu. Searing2.

1071 p. E.: Potopení Orru.

1072 p. E.: Obyvatelé Ascalonu prchají do Kryty.

1075 p. E.: Kormir se stává bohyní.

1078 p. E.: Pohne se, ale neprobudí Primordus, starodávný ohňový drak. Asurové se objevují na povrchu. Transformace trpaslíků.

1080 p. E.: Král Adelbern z Ascalonu povolává Ebon Vanguard3; je založeno Ebonhawke4.

1088 p. E.: Kryta se sjednocuje pod královnou Salmou.

1090 p. E.: Charrské legie obsazují Ascalon City. Foefire5.

1105 p. E.: V Shiverpeaks6 je založeno Durmand Priory7.

1112 p. E.: Charrové vztyčují pevnost Black Citadel8 nad ruinami města Rin v Ascalonu.

1116 p. E.: Kalla Scorchrazor9 vede povstání proti šamanské kastě Flame Legion10.

1120 p. E.: Probouzí se Primordus.

1165 p. E.: Probouzí se Jormag, starodávný ledový drak. Norni prchají na jih do Shiverpeaks.

1180 p. E.: Kentaurský prorok Ventari umírá u Pale Tree11, zanechává po sobě Ventari Tablet12.

1219 p. E.: Probouzí se Zhaitan, starodávný nemrtvý drak. Orr je vyzvednut ze dna moře. Záplava Lion’s Arch13.

1220 p. E.: V krytské provincii Shaemoor14 je založen Divinity’s Reach15.

1230 p. E.: Korzáři a jiní piráti obsazují pomalu vysychající ruiny Lion’s Arch.

1302 p. E.: Na Tarnished Coast16 se objevují sylvari, plody Pale Tree.

1319 p. E.: Eir Stegalkin dává dohromady družinu hrdinů známou jako Destiny’s Edge17.

DĚJSTVÍ PRVNÍ
1219 P. E.

(PO EXODU BOHŮ)

Pravou bouři neznáš, jen na křídlech větru,

pod studeným nebem, zčernalým, hej,

pod bouřkovým mračnem pluješ s blesky v očích,

smrt se směje v plachtách, ve stěžních,

s tím zatraceným sluncem schovaným, hej.

„Přestát bouři“

1

Lion’s Arch svištěl ostrý vichr, zvědavý potomek studených oceánských proudů a teplých jižních větrů vanoucích do vnitrozemí. Proplétal se ulicemi města, šeptal ve vchodech a klouzal bočními uličkami. Zima byla dlouhá a mezi dlažebními kostkami v nerovných ulicích se na loužích stále třpytil led. Ale dokonce i v Krytě musela zima nakonec ustoupit jaru.

Vítr zesílil a lodě kotvící v přístavu se otřásaly, vzpínaly a neklidně vrážely do prosolených prken mol. Z bílých čepiček vln stříkala do vzduchu voda a kolem ostrých korýšů nalepených na trupu mohutné galéry stékala dolů pěna. Námořníci si přidrželi na hlavách klobouky a obchodníci popadli své zboží a přitáhli si ho blíž. Na jednom z větších plavidel seskočil dolů na lávku mladík, naklonil se do větru a dlouhými, vrávoravými kroky se hnal vpřed.

„Díky za práci navíc, Voste!“ křikl mladík přes rameno a zamával. Řítil se tak bezhlavě, že skoro ztrácel rovnováhu, a vítr, který se do něj opíral, ho téměř nezajímal. Kolem lýtek mu vlály potrhané, příliš krátké nohavice a jeho boty se navzdory popraskaným koženým podrážkám a roztřepenému šití držely prosolených prken.

Starší muž stojící u zábradlí mohutné galéry mu rovněž zamával. Tvář se mu roztáhla v tuhém úsměvu, když zavolal: „Víš jistě, že se s námi nechceš plavit, Coby? Máme dost místa a dobrý pozorovatel by se nám na moři hodil!“

„Promiňte, bocmane Voste, ale nemůžu!“ Cobiah mu znovu zamával. „Ve městě na mě čeká hezká slečna a já ji nemůžu zklamat!“

„Slečna? Ha! Dobrá práce, mladíku.“ Starší muž se zasmál. „Takže se uvidíme na obzoru.“

„Jo, jo, Voste. Dávejte na sebe pozor!“ Mladík se přehoupl přes bednu na konci lávky, propletl se mezi rybáři, kteří se šourali rušným davem, a zamířil zpátky k pobřeží. S hvízdáním přeskočil rybářská vědra, vyhnul se sítím rozvěšeným k vysušení a protáhl se mezi pracujícími námořníky, aniž by se omluvil.

Cobiah byl vyzáblý mladík, sotva odrostlý dětství, nohy měl nemotorné a rukama klátil podél těla. Byl vyšší než většina lidí, pořád ale do své výšky nedorostl, a tak utíkal jako neohrabané hříbě, které stále hledá rovnováhu. Byl bledý a do čela mu spadaly skoro bílé vlasy. V lehce opálené tváři se mu leskly bystré modré oči. Neohrabanost dospívání mu ale nijak neubrala na vzhledu. Jeho čelist byla možná příliš dlouhá, v každém rysu měl ale vtištěnou neústupnost a inteligenci.

Cobiah proklouzl kolem konce mola a pod tlustým prknem, které právě zvedali jako lávku. Vyšplhal na jeden z dřevěných pilířů doku a dlouhým skokem se přenesl na druhý, který se tyčil nad písčitou pláží. Chvíli balancoval třicet stop nad kamenitým břehem a užíval si výhled.

Doky Lion’s Arch se vypínaly z písečného pobřeží jako prsty natahující se po oceánu. Za nimi se od břehu zvedalo velké město z kamene, jehož starodávné budovy se v měkkém ranním slunci bíle a žlutě leskly. Skaliska okolo byla poprášená zelení a ve vnitrozemí, za umělou linií města, se k oblakům zvedaly hory. Lion’s Arch existoval od první lidské kolonizace Kryty a byl tak základním kamenem jak království, tak samotné civilizace.

Cobiah se zakřenil a vnímal, jak okolo vane vítr. Cítil hořkou pachuť moře a náznak sladké vůně prvních jarních rostlin v městských zahradách a na vzdálených pláních. S úsměvem se vrhl kupředu, směrem k ulicím města. Nedbale seskočil na vysokou hromadu beden a sešplhal dolů po kupě dřeva na udusanou zem. Poté vyrazil úzkými, křivolakými uličkami, v nichž písek z pláže ustoupil dláždění a městské špíně. Cobiah pospíchal, jako by měl za patami samotného boha války Grentha, a nezastavil se, dokud obličejem napřed nevběhl do příslovečného nehybného předmětu.

Statný muž ve dveřích hospody Iron Tankard18 zatarasil vchod paží a odmítl se hnout. Tmavé oči s těžkými víčky mu stínila krempa nízko posazeného klobouku, chránila je před sluncem a dodávala muži věčně zamračené vzezření. „No, no.“ Pod kloboukem se objevil ošklivý, křivý úšklebek. „Cobiah. Už zase jdeš pozdě.“ Hospodský do mladíka tvrdě strčil. „Už tu nejsi vítaný.“

„Jacobe!“ protestoval Cobiah s vítězným úsměvem. „Víte, že to není moje vina. Pomáhal jsem v přístavu, nosil bedny na Indomitable19. Chystá se za úsvitu vyplout a…“

„Neslyšel jsi?“ zavrčel velký muž a tmavá pleť mu ještě potemněla vzteky. „Nejsi tu vítaný!“

„Jedna z beden se rozbila,“ prohlásil mladík rychle a s dychtivou neodbytností se protáhl pod mužovou svalnatou paží. Cobiah byl rychlejší než hospodský, jeho mrštnost totiž vytříbilo dětství strávené na ulici. „Musel jsem zboží rychle posbírat a dostat ho do podpalubí, než mohlo navlhnout, proto jdu pozdě. Už se to znovu nestane.“

Hospodský chytil Cobiaha zezadu za opasek a vytáhl ho zpátky ven na ulici. „Nezajímá mě to.“ Tvář se mu roztáhla v širokém úsměvu, který odhalil dlouhé řady ostrých aligátořích zubů. „Nepotřebuju tu někoho, kdo začne zametat podlahu až potom, co se objeví první hosté.“ Zákeřný úsměv hrubého muže ani na okamžik nezakolísal. „Máš padáka.“

Cobiah zbledl. „Jacobe… to mi nemůžete udělat. Potřebuju tu práci.“ Sepjal ruce, začal prosit a přátelskost v jeho očích nahradila váhavost. „No tak. Chápu, chováte se drsně, abyste mě vyděsil a já se začal chovat, jak se patří. Pusťte mě dovnitř a já vám tu uklidím a dneska večer taky. Zadarmo.“ Zatímco Cobiah hospodského přemlouval, natáhl se po smetáku, který stál za dveřmi, ale Jacob ho popadl za zápěstí tak silně, že Cobiahovi nadělal modřiny.

„Nezajímá mě to! Už toho mám dost, Cobiahu. Skončili jsme.“ Mužův rozzlobený pohled zjihl. „Vím, že na tom tvoje rodina není dobře, chlapče, ale nemůžu si dovolit dělat ústupky. Musím vést bar.“ Cobiah se začal znovu hádat, ale Jacob pustil jeho zápěstí, tvrdě do něj strčil a zavrčel: „Teď odsud padej, než ti dám pohlavek!“

Lidé na ulici na Cobiaha civěli a soudili ho přísnýma, nemilosrdnýma očima. Někdo se kolem něj protáhl a zamumlal: „Kůže líná. Budižkničemu!“ Ostatní vrtěli hlavami nebo si posměšně šeptali. Žena v drahých šatech, která šla zrovna kolem, zpražila světlovlasého mladíka pohledem, který by dokázal usmažit vajíčka. Cobiah neprotestoval. Slyšel už horší nadávky.

Jak se plížil pryč od přístavní hospody, měl co dělat, aby si udržel netečný výraz a zaťatou čelist. Jeho ušima se posměšně rozléhal Jacobův smích, nebylo to ale nic ve srovnání s tím, co ho čekalo. Ztratil práci a Indomitable se chystala k vyplutí, takže přijde i o peníze navíc, které dostával za nakládání galéry. Jen málo lodí bylo ochotno svěřit drahocenný náklad klukovi z ulice. V rušném městě, jako byl Lion’s Arch, bylo práce poskrovnu, a protože Cobiah neměl žádné skutečné dovednosti a ani nebyl vyučený, nevěděl, co si počne. V kapse měl jen šest stříbrných, jeho vyhlídky byly ubohé, a navíc se musel vrátit domů a vysvětlit to… jí.

Obyvatelé Lion’s Arch pospíchali kolem, soustředili se dál na své životy a ignorovali mladíka se zplihlými vlasy, který sklíčeně bloumal dlážděnými ulicemi. Město neztratilo nic ze své krásy; slunce se odráželo ve vodách Lion’s Bay20 od písečných útesů Lion’s Gate21 po úžinu u Claw Island22 a ozařovalo hebké bílé vlny vzdáleného Sea of Sorrows23. Bílé plachty na obzoru připomínaly zpěněné čepičky vln. Z přístavu se ozývalo zvonění zvonů, které ohlašovaly připlouvající a odplouvající lodě. Cobiaha nic z toho nezajímalo.

Avšak navzdory všemu, co ztratil, navzdory svému zoufalství, nedokázal Cobiah potlačit úsměv, který se mu vkradl na rty, když spatřil tu nejkrásnější věc ve městě. Nejednalo se o sochu ani o jednu z nádherných budov. Nešlo ani o sluneční svit, mořské vlny nebo třpytivé zlato. Byla jí malá holka, která dřepěla ve škarpě u Hooligan’s Route a hrála si se žížalou svíjející se v blátě. Zvedla ke Cobiahovi oči barvy jasného letního nebe. „Coby!“ zaječelo čtyřleté děvčátko a špinavá tvářička se mu roztáhla v širokém, radostném úsměvu. Nechalo žížalu být, vrhlo se Cobiahovi do náruče a objalo ho pažemi kolem krku, jako by se mu chystalo vyšplhat na ramena.

Cobiah se zasmál a i s holčičkou se zatočil. Hihňala se a dala si dobrý pozor, aby neupustila svoji zašlou hadrovou panenku. Z jejích vlněných vlasů zbyly už jen ošuntělé chuchvalce a šatičky tvořil kousek obarvené juty, holčička ji ale pevně objímala, zatímco Cobiah si ji tiskl k hrudi. „Ahoj, Bivy, medvídku. Dobře ses vyspala?“

Jeho sestra neodpověděla hned. Místo toho vmáčkla Cobiahovi do ruky panenku. „Pusinku pro Pollu?“ Cobiah poslušně vtiskl panence na čelo polibek, pak ji vrátil holčičce. Teprve potom tiše odpověděla: „Ne.“ Děvčátko našpulilo rty, ten spodní připomínal kousek zralé švestky. „Měla jsem noční motýly.“

„Noční můry, Biviane?“ Cobiah si sestru lehce nadhodil a sledoval, jak se jí světlé kudrny natřásají na špinavých tvářích. Pevně ho objala kolem krku a hlavu mu složila na rameno. Vyšitá ústa panenky v její ruce se hezky usmívala a knoflíky jejích očí odpovídaly Bivianiným, třebaže hleděly z ošoupané plátěné hlavy.

„Zdálo se mi, že venku je netvor. Polla se bála. Zkusila jsem jí zazpívat písničku, aby jí bylo líp, ale… maminka začala ječet.“ Biviane si těžce povzdychla a začala podrážděně kopat nohama. „Maminka Pollu sebrala a zavřela ji na temné místo.“

Cobiaha zamrazilo. „Polla skončila na temném místě?“ zeptal se opatrně. „Jenom Polla. Ty ne, Bivy. Že?“

Biviane si položila hlavu na Cobiahovo rameno a její kudrny sklouzly na jeho hruď. Tichým hláskem zašeptala: „Já ne. Byla jsem moc, moc potichu a maminka mě nechala spát.“ Odmlčela se. „Tentokrát.“

Cobiah si ani neuvědomoval, že tají dech, dokud ho nevypustil z plic. „Hodná holka.“ Jeho vlasy ležely vedle těch jejích na oblině jeho ramene a barvou ladily jako dvě přadena stejné vlny. Bylo asi dobře, že mu Biviane neviděla do tváře, protože chvíli trvalo, než se ovládl. Nakonec s nekonečnou péčí postavil sestru na zem. „Tady.“ Přinutil se šťastně usmát, mrkl a vytáhl z kapsy stříbrnou minci. Elegantním gestem ji zvedl tak, aby kov zajiskřil na slunci. „Víš, odkud ji mám?“

Biviane si přitiskla panenku na hruď a v úžasu rozevřela růžové rty. Zavrtěla hlavou a vykuleně hleděla na peníz.

Cobiah nechal minci tančit po svých prstech. „Vidíš ty velké stěžně v posledním doku? To je Indomitable. Má tři stěžně, tři paluby a sto děl na každém boku. Tu loď postavil sám krytský král a je nejlepší na celém moři!“

Biviane zírala přes jeho paži a těkala pohledem mezi bílými plachtami a žlutým zlatem. „To je loď krále Baedeho?“

„Jeho největší. A je úžasná na pohled. Vešla by se na ni stovka vojáků a pořád by tam zbylo dost místa pro patnáct domů, tisíc koček…“ Usmál se, když našpulila rty do užaslého O. „A taky pro Pollu.“

„Páni.“ Důvěřivě kulila oči. „A ty jsi na ní byl?“

„Byl. Včera v noci jsem ji pomáhal nakládat, a jak jsem nesl bednu do podpalubí, podíval jsem se okýnkem ven na moře. Víš, co jsem uviděl?“ Cobiah se naklonil blíž a pošeptal Biviane do ucha: „Mořskou pannu.“

Dívčiny oči byly velké jako talíře. „Opravdovou?“

„Ano, opravdovou. Připlavala si prohlédnout královu galéru. Od ramen po špičku ocasu byla pokrytá zelenými šupinami a na sobě měla šaty z řas a perel. Její oči byly bledé jako hvězdy na hladině a její vlasy vypadaly úplně stejně jako ty tvoje.“ Cobiah ji něžně zatahal za kudrnu a Biviane se zahihňala. „Řekla mi, že jsem takový fešák, že by si mě chtěla s sebou odvést na dno oceánu a nechat si mě tam jen pro sebe. Já jí ale řekl, že bych ani za celý svět neopustil svoji sestřičku.“ Škádlivě potřásl prstem. „Pak mi řekla, že mi dá něco ze svého pokladu, pokud jí dám něco na oplátku. A víš, co chtěla?“

„Polibek!“ vydechla Biviane.

„Políbil jsem ji a ona mi dala tenhle kousek stříbra. A když jsem ti teď pověděl svůj příběh, malá slečno, uzavřeme stejný obchod. Když mě políbíš, bude tvůj.“

Biviane vydechla, objala Cobyho pažemi kolem krku a se smíchem ho políbila na obě tváře. Cobiah sestru pevně objal a vtiskl jí do dlaně minci.

„Opravdu jsi viděl mořskou panu, Cobiahu? Opravdovou?“ zapištěla Biviane a tvář jí zářila nadšením. Cobiah si nemohl pomoct, znovu ji objal a vdechl teplou vůni sestřiných vlasů.

„Běž si dát něco k snídani, Bivy. A kup i cukrátko pro Pollu. Musím si promluvit s mámou.“ Cobiah postavil holčičku na zem a mávl na jednoho z námořníků, který šel kolem. „Romy? Jdete do města?“

„Jo, mladý Cobiahu. Co pro tebe můžu udělat?“

„Můžete vzít moji sestru ke stánku s muffiny a pomoct jí vybrat nějaký hezký sladký? Nesmí do města sama.“ Cobiah se na starého muže usmál.

„No jasně, můžu.“ Romy se usmál a jeho zelené oči se ztrácely v moři vrásek a v bílém vousu. „Tak pojď, děvče. Ach, to je tvoje panenka? Jak se jmenuje?“

„Polla!“ řekla Biviane a důvěřivě vzala Romyho za ruku. Ohlédla se přes rameno. „Mám tě ráda, Coby!“ zaječela. „Brzo se uvidíme!“ Poskočila, následovala starého muže a hadrovou panenku si tiskla k hrudi. Cobiah se narovnal a sledoval, jak jeho sestra tančí po písku podél řady domů. Romy mířil k obchodníkům u doků, kousek za místem, kde kotvily velké lodě, a vesele tlachal s holčičkou.

Cobiah se za nimi díval, dokud nezmizeli v tlačenici lidí na molu. I poté, co zmizela, tam stál a představoval si, že pořád tu a tam mezi lidmi vidí její poskakující zlaté kudrny. Nakonec se s povzdychem otočil k chatrči a zamířil dovnitř.

Shnilé dveře se zhouply na rezavých pantech. Zatuchlý vzduch uvnitř špinavé, tmavé boudy páchl po dehtu a whisky. Prasklá okenní tabulka byla opředená pavučinami a podlahu z prken pokrývala vrstva špíny. Chatrč tvořila jedna přecpaně působící místnost. Na zabahněné zemi ležel zašlý červenomodrý hadr. Byl skrčený a zplihlý a vypadal, jako by zemřel na cestě za svobodou. Uprostřed místnosti nejistě balancoval na třech nohách stůl, čtvrtou mu podpíral rezavý kyblík. Vzadu v chatě stála velká postel schovaná za širokým, sešle vypadajícím třídílným paravánem.

Jediným světlým bodem v malé boudě byla hrst růžových stužek zavěšená na rozviklaném žebříku. Nejisté prsty je spletly do zauzlovaných copánků a ty teď připomínaly malinké oškubané praporce. Žebřík s nahnilými příčlemi, ze kterých se sypaly piliny, vedl na úzkou římsu pod střechou, kde byla ve výklenku zastrčena tenká, zatuchle páchnoucí rákosová matrace zakrytá malou, vybledlou dekou.

Omšelými prkny chatrče otřásl nepříjemný chraplavý zvuk. Cobiah sebou trhl a nedokázal potlačit instinktivní odpor. Obrnil se a vešel dovnitř. Na stole ležela rozvalená žena, která chrápala tak hlasitě, až drnčely tři prázdné sklenky na polici. Vlasy zešedlé věkem a útrapami měla vybělené a obarvené ohavně žlutou barvou v nápodobě původního odstínu. Okolo očí se jí jako supi krčily vrásky a zuby měla šedé jako kámen. Znovu zachrápala, zajíkla se a mimoděk si utřela zahnutý nos, aniž by se doopravdy probudila.

Cobiah se obezřetně vplížil do místnosti. Polkl, protože ji nechtěl probudit, a prsty si v kapse pohrával s pěti stříbrňáky. Možná by jí je mohl dát a zmizet, jít hledat jinou práci. Mohl by třeba vydělávat kůži dole v koželužně…

Žena si odfrkla, zachrchlala, otočila hlavu a vyplivla chuchvalec hlenu na podlahu. Otevřela jedno krví podlité oko a zadívala se na Cobiaha. Zabručela, narovnala se na židli a upřela na něj záštiplný pohled. „Špinavý budižkničemu. Proč tam stojíš a čučíš jako idiot?“ zavrčela a potlačila říhnutí. „Dej mi moje peníze!“ Oči měla pronikavé, chladné a zarudlé, a otevřené je držela spíše ze vzteku než ze zájmu. Lakomě po něm hrábla jako dravec chytající myš.

„Ano, matko.“ Kousl se do rtu a potlačil chvění v hlase. Podal jí pět stříbrňáků.

Se zavrčením mu je sebrala. Zahleděla se na mince v dlani, jednu zvedla a nedůvěřivě ji zmáčkla mezi prsty. Tváře jí zfialověly a zavrčela: „Jenom pět? Mělo by jich být aspoň osm. Už zase přede mnou schováváš peníze, Cobiahu?“ Z tvrdosti jejích posledních slov zamrazilo Cobiaha u páteře.

Odkašlal si a vypravil ze sebe: „Dostal jsem jenom šest. Jednu jsem dal Biviane, aby si mohla koupit snídani…“

„Cože?“ Cobiahova matka vyskočila na nohy a vrhla se vpřed. Nešikovně, protože byla pořád opilá a malátná spánkem, zvedla ruku a srazila ho na zem. „Ta holka nepotřebuje snídani – je dost tlustá! Je jako malé prase. Kéž bych ji mohla jako prase prodat …“ Opilá žena nad ním stála a mračila se. „Pcha, lenochu. Jsi jako tvůj otec. Každý den děkuju Six Gods za bouři, ve které se utopil. Kéž by nějaká utopila i tebe! Jsi k ničemu, beznadějný… bezcenný!“ Křičela, tloukla ho a kopala do něj a on se zatím choulil na zemi. „Slyšíš? Za nic nestojíš! Sama jsem tě měla utopit, když jsi byl malý…“ Cítil alkohol v jejím smradlavém dechu, cítil, jak na něj padají hroudy suchého bláta z jejích bot. Na okamžik zatoužil vzepřít se jí, popadl ho totiž takový vztek, že zaťal ruce v pěst, až si zaryl nehty do dlaní. Ale nemohl. Kdyby to udělal, vybila by si vztek na Biviane. Cobiah se donutil nehybně ležet a přijmout každý bolestivý úder i tvrdé, ponižující kopnutí.

„Cobiahu!“ Zoufalý výkřik venku upoutal jejich pozornost a donutil ji zarazit se s rukou ve vzduchu. „Cobiahu! Pojď, rychle! Biviane je zraněná!“ Romyho hlas přeskakoval tísní a strachem.

Při zvuku sestřina jména se Cobiah zvedl ze země a vyrazil ke dveřím chatrče, mince – a bití – zapomenuto. Jeho matka reagovala pomaleji, protože její alkoholem zakalená mysl neuměla pochopit smysl Romyho slov. Cobiah vyběhl ven na ulici a slyšel, jak za ním pořád ječí.

Ve vzduchu se vznášel hořký pach rybiny a mořskou vodou nasáklých sítí, nebe ale bylo stále ranně jasné. Cobiah se otočil a upřel oči na Romyho. Starý námořník stál na náměstí a křičel tak hlasitě, jak jen mu plíce dovolovaly. V obličeji byl bílý a ruce měl přiložené k ústům. „Cobiahu, rychle! Otočil jsem se od ní jenom na okamžik – přísahám, že jenom na okamžik. Říkala, že chce vidět mořskou pannu. Nevěděl jsem, co tím myslí, rozběhla se ale pryč, a protože je to takový drobek, v davu jsem jí nestačil…“

„Kde je?“ Cobiah odstrkával stranou kolemjdoucí a klestil si cestu ulicí.

„Na břehu, dole pod molem!“ Romy ukázal prstem a oči měl vytřeštěné hrůzou. Cobiah neztrácel ani minutu a pádil k molům, kde kotvily velké lodě. Všechen vztek a bolest, které cítil, byly zapomenuty, ovládla ho jen šílená potřeba najít sestru.

Pelášil ulicemi, chytil se sloupu, aby mohl zahnout za roh, a schody dolů k oceánu bral po třech. Srdce mu bušilo strachy. Opustil schody, seskákal dolů z útesu po kamenech a těžce přistál na mokrém písku. Slyšel zvony lodí, které jako by svolávaly k modlitbě a mísily se se vzdáleným křikem pouličních prodejců. Nakonec uviděl hlouček námořníků pod velkým pylonem u skalisek. Cobiah se jimi začal prodírat a usilovně lapal po dechu. Zdráhavě se rozestoupili a pustili ho mezi sebe. Než se ale mohl dostat doprostřed hloučku, popadl ho někdo za paži a zastavil ho.

„Nechoď tam, synu,“ řekl muž s rusým vousem a chytil ho oběma rukama, aby ho zadržel.

Cobiah se zadíval na pláž za ním. Viděl mezi skalisky klečet námořníka se starou zelenou dekou v rukách. Muž ji roztáhl a přikrývka se nadmula, nedotkla se ale půdy, nýbrž na něčem uvízla. Cobiahova mysl se vzepřela a odmítla siluetu identifikovat. „Biv… ne, Biv… já… musím pomoct sestře,“ koktal. Sotva dokázal pohnout jazykem, jako by mu znecitlivěl. Přes námořníky viděl malou černou botku, která vyčuhovala zpod deky. Olizovaly ji vlny, pěna se kupila kolem omšelé kůže a ze zabahněného pásku visela rezavá stříbrná přezka. Běžná dětská bota. Obyčejná. Normální.

„Tvá sestra?“ Muž ho objal paží kolem hrudi. Cobiah si ani neuvědomil, že se pokusil vykročit vpřed. „Znal jsi to děvče?“

„Jmenuje se Biviane. Biviane je moje… moje sestra,“ vypravil ze sebe Cobiah a krev mu tuhla v žilách. Proč o ní tak mluvili? Jako o „tom děvčeti“? Copak neviděli, že ho Biviane potřebuje? Že se bojí a on ji musí ochránit? Cobiaha zalily vztek a šok, horko a chlad a opět horko, a tepaly mu v žilách. Po chvíli si uvědomil, že stařec má na sobě nebesky modrý háv bohyně Dwayny. Takže vousatý muž byl kněz. „Šla si pro snídani. Dal jsem jí minci. Bude hned zpátky. Hned se vrátí.“ Opět pohlédl na deku a snažil se přiřadit význam obrysu pod ní. „Potřebuje mě…“ Cobiah zvedl ruku a zatlačil knězi na rameno, stařec ale jako by byl vytesaný z kamene.

Kněz si těžce povzdychl. „Tvá sestra. Je mi to moc líto, synu. Uklouzla a spadla z přístavního pylonu.“ Jako by to všechno vysvětlovalo, kněz dodal: „Bylo to rychlé.“

Cobiah klesl na kolena. Svět se s ním točil a do krku se mu drala žluč. „Řekl jsem jí, že jsem v přístavu viděl mořskou pannu. Řekl jsem… ale byl to jenom příběh… jenom… bohyně Dwayno, ne…“

„Neobviňuj se,“ zamumlal kněz a položil mu ruce na ramena. „Pylony jsou kluzké mořskou vodou. Nikdo si nevšiml, že na ně vylezla. Stalo se to příliš rychle, než aby mohl kdokoli zasáhnout. Musíme se obrátit k Dwayně the Merciful 24 , sladké, něžné utěšitelce duší. Modli se k ní, mladíku. Přinese ti mír.“

Uprostřed knězova požehnání prořízl vzduch ostrý vřískot. Cobiahova matka se vpotácela na kamenitou pláž a začala divoce, opile rozrážet dav. „Biviane!“ kvílela jako smyslů zbavená. Ruce zaťala v pěst a ječela vzteky. „Moje holčička! Nemůže… nemůže být mrtvá!

Cobiahu! Ty bezcenný budižkničemu… kde jsi byl?“ vřeštěla a obrátila vztek proti synovi. „Dal jsi jí peníze! Vsadím se, že ji někdo shodil z mola, aby ji okradl! Je to tvoje vina!“ Kněz se otočil a začal se s ní přetahovat, zatímco ona kopala a bušila Cobiaha do hlavy a ramenou. „Ty odporný bídáku! Je to tvoje vina, že je mrtvá! Tvoje vina!“

Šokovaný Cobiah nedokázal ani zvednout ruce, aby se ochránil. Znovu a znovu ho tloukla, bušila do něj ze všech stran a působila mu ostrou bolest na ramenou, pažích a tváři. Kněz semetriku nakonec chytil za zápěstí a donutil ji přestat, umlčet ji ale nedokázal. „Hloupý, ničemný kluku! Biviane byla jenom dítě, nevinné dítě, a ty jsi ji zabil!“

Ty jsi ji zabil!

Matčina slova se nesla Cobiahovou myslí. Nedokázal jejich zvuk vytěsnit z uší, jeho tělo ale zareagovalo a vytlačilo je ven, donutilo ho vyzvracet se na písek. Cobiaha popadla zuřivost. To, jak náhle a pokrytecky obrátila, působilo jako rána do břicha, a musel vynaložit veškerou vůli, aby se neotočil a na oplátku matku taky neudeřil. Než se mohl pohnout, námořníci ji odvlekli a její kvílení přešlo v jekot a nesrozumitelná obvinění.

Cobiah se dlouze, roztřeseně nadechl. Snažil se zaostřit a zjistil, že hledí na hadrovou panenku plovoucí ve vodě přílivového jezírka. Zatímco vše okolo něj ovládaly vřava a bolest, hadrová hlava s pomněnkově modrýma očima se stále něžně usmívala. Cobiah bez přemýšlení vytáhl panenku z vody.

Dwaynin kněz jemně pomohl Cobiahovi vstát. „Pojď, mladíku. Pomůžu ti domů. Musíme učinit přípravy…“

„Ne.“

Starý kněz mrkl. „Cože? Ne?“

„Potřebuje… nemůžu si dovolit zaplatit za pohřeb.“

„O pohřeb se postarám, synu,“ odvětil kněz něžně. „Tvá sestra spočine na bezpečném místě.“

„Děkuju,“ zamumlal Cobiah prkenně. „To by se jí líbilo.“ Stiskl knězi ruku, odvrátil se a pevně objal hadrovou panenku.

Otupělý Cobiah se pomalu vrátil zpět nahoru na molo. Klopýtal tlačenicí lidí a kolem se nesl křik námořníků a přístavních dělníků, význam jejich slov ale neregistroval. Vzpomínal si na Bivianin zářivý úsměv, když ji učil číst písmena a tvořit z nich slova. Byla tak chytrá a bystrá. Vzpomínal si, jak mu neustále kladla otázky, když jí vyprávěl příběhy, jak ho nutila zacházet do stále větších detailů, dokud se nerozesmála. Byla tou jedinou dobrou věcí, kterou jsem na světě měl.

Neměl práci. Neměl domov. Neměl sestru, kterou by chránil. Nezůstalo mu nic než matka, která byla věčně pod obraz a jejíž opilecké výstřelky je nakonec oba zabijí. Cobiah se choulil zimou a zplihlou panenku si tiskl k hrudi. Vlněné vlasy měla nasáklé mořskou vodou, vyšitý úsměv ale nikdy nepovadl, byl zmrzlý v čase. Cobiah si matně uvědomil, že někdo volá jeho jméno. Známý hlas, drsný a hrubý jako starý strom. Cobiah přišel k sobě a zjistil, že stojí pod lávkou a zírá na rozbouřené moře za molem. „Cobiahu?“ hlas bocmana Vosta ho konečně vytrhl z omámení. „Co tu děláš, chlapče? Právě jsme se chystali zvednout lávku. Jsme připravení vyplout.“ Starý loďmistr mladíka ustaraně sledoval, protože si všiml jeho bledosti, ucouraného vzezření a uzlíčku, který tiskl v ruce. Vážněji se zeptal: „Jsi v pořádku, chlapče?“

„Myslel jste to vážně, pane?“ Slova vylétla Cobiahovi z hrudi a zatlačila do pozadí slzy a nevolnost v jeho útrobách. „Že bych mohl plout s vámi?“

Překvapený Vost kývl. „Jo, potřebujeme ještě několik rukou navíc. Budeš se ale muset zapsat na celou plavbu. Přinejmenším na šest měsíců. Co se stalo, Coby? Přišel jsi o svoje děvče?“ Starý námořník se zvědavě zasmál, protože očekával příběh zklamané lásky.

„Něco takového.“ Cobiah se neobtěžoval opravit ho. „Zapište si mě, Voste. Beru tu práci.“ Zvedl bradu, hadrovou panenku si strčil do podpaží a natáhl ruku, aby mu Vost mohl pomoct nahoru na lávku.

Něco v jeho klidných slovech umlčelo protesty a otázky starého muže a Vost jednoduše kývl. „Vítej na palubě, Cobiahu z Lion’s Arch. Teď je z tebe námořník.“

Za hranicemi Lion’s Arch se slunce opíralo do širého, prázdného oceánu. Jiskřilo v pěně tisíců vln a teple ozařovalo trupy a paluby masivních lodí, které se zařezávaly do mořské hladiny. Galéra Indomitable vyrazila od mola jako statný býk, v mělkých vodách tuhá a nemotorná. Námořníci se dali do zpěvu, a aby chytili ranní vítr, spustili plachty, které se roztáhly v širokých, bílých obloucích nad rozlehlou horní palubou. Jako křídla andělů. Cobiah k nim vzhlédl od práce, pomáhal totiž námořníkům připevnit plachtu k vratipni. Bivianina křídla.

Cobiah upřeně zíral na plachty, zatímco Indomitable vyplouvala na otevřené moře. Sledoval, jak zachytily vítr a město Lion’s Arch – i jediný život, který doposud znal – nechaly daleko za sebou.

2

Cobiah se probudil do bledého, chladného rána a hlava se mu točila nevolností a únavou. Někdo třásl jeho hamakem. Byl si toho vědom, nedokázal se ale probrat. Snažil se zaostřit, když tu mu najednou někdo vytrhl polštář zpod hlavy, obrátil hamak vzhůru nohama a bez okolků ho vyklopil na prkennou podlahu.

„Pět úderů zvonu, Cobiahu!“ zařval Vost, vrásčitý bocman Indomitable na Cobiaha, zatímco hamak se mu dál točil v ruce. Větrem ošlehaný námořník upřel na mladíka drsný pohled a zabručel: „Vstávej, u Kryty! Pokud kompas nelže, fouká ze západu, vítr nám napíná plachty a nese nás z klidných vod. K provazům, chlapče!“

Cobiah zvedl hlavu a i navzdory houpání a kolébání lodě se vyškrábal na nohy. „Ano, pane,“ vydechl a snažil se předstírat, že je plný energie. „Jsem připravený.“ Ve vzduchu se vznášela vůně mořské vody, silnější než kdy dřív, visela všude kolem a tmavě hnědá prkna vysávala sluneční světlo, které padalo dovnitř okénky, jako by žárlila na jeho svobodu.

Vost si odfrkl. „To určitě. Připravený jako tele, které právě vypadlo z matky. Vstávej a snaž se nevyzvracet večeři, jsi zelený jako brčál. A příště si veď líp, jinak na tebe vychrstnu vědro mořské vody – i s krabem, aby ti uštípl nos.

Dneska se koná inspekce posádky, námořníku. Do pěti minut buď na palubě, jinak skončíš v moři.“ Nahoře na hlavní palubě hromově zařinčel zvon a pronikavý břinkot uťal brblání starého námořníka. Vost zamručel, nechal Cobiaha být a oddupal vynadat muži, který stále hledal boty.

Cobiah se připojil k několika mladým námořníkům, kteří si umývali obličeje a projížděli si zacuchané vlasy hřebenem. V podpalubí panovala tma, z namačkaných těl sálalo horko a páchlo to tu potem a špínou, přesto tu bylo čistěji než v mnoha uličkách v Lion’s Arch, kde byl Cobiah nucen za zlých nocí spát. A měli tu i lepší jídlo a bylo ho víc – měl sám pro sebe celé jablko! Sebral jedno z mísy a vrazil si ho do úst.

Už dychtivěji si natáhl boty a odskákal za ostatními. Bude si muset vydělat dost peněz na to, aby si v příštím přístavu koupil nové; městské polobotky na mokrých prknech dost klouzaly. Cobiah se přes sousto jablka usmál. Byl na palubě Indomitable sotva sedm dnů, a už přemýšlel o tom, že zůstane natrvalo. Pracoval tvrději než kdy dřív v Lion’s Arch. Těžká práce mu sice nedovolovala úplně zapomenout, zaměstnala ale jeho mysl a bránila mu přemýšlet o…

„Na palubu!“ řval Vost. „Na palubu, vy souchotinami prolezlá chásko! Teď, nebo nikdy, a Grenth ať vám pomůže, jestli budete pomalí!“

Dav mladíků a mužů se po dvou dlouhých žebřících vyhrnul z podpalubí na hlavní palubu. Přidržovali se provazů a dupali po příčlích, aby se dostali nahoru rychleji. Cobiah nad sebou uslyšel pronikavé hvízdání, krátké tóny zvláštní melodie. Nejistě zvedl ruku, aby si uhladil vlhké vlasy. „Výzva k inspekci,“ řekl jeden z mladíků a usmál se. „Žádný strach, zelenáči. Kapitán Whiting si tě ani nevšimne. Nikdy se nedívá za důstojníky v první řadě.“ Plynulým krokem zkušeně vylezl po žebříku nahoru na hlavní palubu.

Cobiah mu stydlivým úsměvem poděkoval. Byl tak průhledný? Přestože nikdy nebyl na moři, často pomáhal nakládat lodě bednami a zbožím, věděl proto, jak to na palubě chodí. A taky je pomáhal drhnout, od přídě po záď, když kotvily v přístavu. Lion’s Arch byl přece jen mořský přístav a většina námezdní práce se nabízela v docích. Na moři se sice nikdy neplavil, nebyl ale ani žádný vidlák.

Vtom se loď pod jeho nohama prudce zhoupla a Cobiahovi se zvedl žaludek. Druhý mladík se na něj zakřenil a poplácal ho po rameni. Cobiah si povzdychl. Tak jo. Jeho hlava se ocitla nad palubou a stejně jako každý den od chvíle, co nasedl na loď, se Cobiah zadíval na moře.

Všude okolo galéry se rozkládalo širé, tmavě modré moře. Tu a tam zahlédl bílý flíček, hladkost oceánu ale nenarušoval ani náznak pevniny. Vzduchem se nesl třeskot vln o dřevěný trup a ostré praskání větru v širokých plachtách. Teplé sluneční světlo padalo na hnědošedou palubu a odráželo se od naleštěného kovu malých děl po stranách. Nad hlavou se mu klenuly obrovské bílé plachty, jejichž masivní objem hnal loď kupředu. Klukovi z města, zvyklému na hrany budov a ulic, na obzor plný stromů i luk a na hory v dáli, to připadalo trochu strašidelné. Tady byla loď. Tam venku nebylo nic.

„Co je s tebou?“ Jeden z námořníků pod ním do něj strčil. „Běž – musíme všichni na palubu!“

„Promiňte,“ řekl Cobiah zahanbeně. Přidal a vyšplhal nahoru. Spolu s ostatními se rychle protlačil dopředu a postavil se na konec nejbližší řady.

Mladík vedle něj mu věnoval křivý úsměv, chyběly mu totiž dva zuby. Byl jen o trochu starší než Cobiah a tmavě hnědé vlasy měl v týlu stažené do krátkého culíku. „Žádný strach,“ pošeptal mu spiklenecky. „Časem to člověka znudí, chvíli ale trvá, než si na to zvykne, co?“

„Jo.“ Cobiah mu úsměv oplatil.

Vál vytrvalý ranní vítr a napínal plachty nad nimi. Cobiah cítil, jak ho studenými prsty tahá za blonďatou kštici. Najednou mu začala být zima, stáhl si proto rukávy přes ruce, objal se pažemi a snažil se netřást, zatímco se poslední z námořníků stavěl do řady na palubě. Brzy už stála celá posádka v hrubé formaci sestávající ze šesti řad pod hlavní plachtou. Byli otočení zády k příďovému kastelu a tváří ke kormové palubě, takže hleděli na balkón na zádi připomínající pódium. „Plujeme proti větru, pane!“ ozvalo se ze strážního koše. Bocman znovu zapískal na píšťalku a námořníci se postavili do pozoru. Cobiah nechápal, co se děje, byl ale odhodlaný řídit se jejich příkladem.

Na naleštěná prkna vysoké kormové paluby vyšly z lesklých dubových dveří kajuty tři postavy. Jejich žluté kabátce zdobené u krku a u kolen zelenými pruhy ve slunečním svitu jasně zářily. Vost vykročil vpřed, zapískal na píšťalku ostrý vojenský signál, pak prudce trhl rukou dolů. Cobiah zíral. Ještě nikdy neviděl, že by se neurvalý bocman choval tak formálně, a to ho trochu znepokojilo.

Na balkóně vykročil vpřed starší muž, ošil se a trapně si odkašlal. Rozvláčně a nadutě se jim představil jako lodivod Damran. Černé vlasy měl ve vlně přilíznuté k čelu a Cobiahovi připomínal vránu. Damran mžoural přes tlustá skla brýlí, vyvolával jména a odškrtával si je ve velké knize, aby se ujistil, že všichni jsou na palubě. Pokaždé, když námořník zareagoval na své jméno, Damran na něj chvíli mhouřil oči, pak si zapsal na papír poznámku.

Druhým ze tří důstojníků na balkóně byla přísně vypadající žena s jestřábím nosem. Hnědou hřívu měla staženou stužkou, aby jí vítr necuchal téměř dokonalé kudrny. Na klopě kabátu pyšně nosila krytskou medaili za zásluhy, což znamenalo, že patřila ke královskému vojsku. Promluvila jen krátce, žádala, aby se chovali slušně, a varovala, že za „pohoršující chování“ hrozí trest a vězení. Jak mluvila, její oči drásaly muže pod ní, jako když si tygřice brousí drápy. Když ustoupila, Cobiah si oddechl. „Kdo to byl?“ pošeptal mladíkovi vedle sebe. „Kapitánka?“

„Ne, první důstojnice Chernock,“ zamumlal druhý námořník a umlčel ho. „Nenech se od ní nachytat při mluvení během nástupu. S tím vězením to myslí vážně.“

Nakonec předstoupil třetí muž na balkóně a oslovil námořníky. Byl statný a měl hranatou čelist, zároveň ale byl aspoň o hlavu menší než štíhlá první důstojnice. Na sobě měl světlý kabátec s krémovými krajkami na zápěstí i na krku a smaragdově zelenou šerpu. Ta byla ověšená lesklými cetkami, vojenskými metály a odznaky mořských přístavů, kterými proplul. Jeho těžké černé boty se leskly jako zrcadlo a byly opatřené břinkajícími ostruhami. Muž se pohyboval prkenně a nervózně a vraštil obočí, aby vypadal hluboce zamyšlen. Pudrem poprášené čelo pod třírohým zeleným kloboukem měl orosené potem. Působil tak nadutě a směšně, že Cobiah měl co dělat, aby se nerozesmál.

„Kapitán na palubě! Do pozoru před kapitánem Whitingem!“ zvolal Vost. Cobiah strnul a rozhlédl se po ostatních námořnících. Lepšího „pozoru“ se od podobné chásky nedočkají. Zajímavé, kde ale byl…

Počkat. Cobiahovi najednou došlo, co Vost právě řekl. Tenhle nafintěný panák je kapitán?

Podsaditý mužík přistoupil nervózně k zábradlí balkónu a upřeně se zahleděl přes jejich hlavy na příď lodě. Poté se nedbale rozhlédl, zkontroloval stěžně a lanoví i oceán okolo, nakonec se otočil a zamumlal něco nezřetelného první důstojnici. Cobiah napnul uši, protože doufal, že kapitán pronese něco inspirativního, jako to dělali velcí námořní kapitáni, o kterých slyšel v příbězích.

Místo toho promluvil kapitán Whiting tiše s první důstojnicí, pak s lodivodem a zdálo se, že ho nic jiného nezajímá. Potom odstoupil od zábradlí a s roztěkaným povzdychem si utřel ruku do rukávu. Aniž by kapitán pronesl jediné slovo ke shromážděným námořníkům, otočil se k posádce zády, prošel dveřmi kastelu a zmizel ve své kajutě.

„Rozchod!“ zvolal Vost, zvedl píšťalku k ústům a zapískal rozpouštěcí signál. Zbývající dva důstojníci si poblahopřáli k úspěšné přehlídce a následovali kapitána mosazí pobitými dveřmi. Cobiah cítil, jak z davu opadlo napětí. Vojáci na sebe začali hlasitě pokřikovat, chválili se a dožadovali se dokončení práce. Většina z nich po Vostově zapískání ani nepohlédla na balkón. Cobiah upřeně zíral na zdobené dveře a přemýšlel, co se za nimi asi ukrývá.

„To je všechno?“ vyhrkl Cobiah, protože si nemohl pomoct. Trochu se začervenal, když na něj ostatní podrážděně pohlédli. Všechno se to zdálo tak směšné. Kapitán si pyšně vykračoval po kormové palubě a vojáci stáli v pozoru v řadách. K čemu to bylo?

„To je všechno. První zhodnocení,“ řekl mladík v řadě vedle něj a kývl. Nadskočil mu přitom culík. „Potřebovali si nás jenom spočítat, aby věděli, kolik peněz dostaneme po přistání v Kaineng City. A taky nás chtěli varovat před ‚pohoršujícím chováním‘. Dělají to pokaždé.“

Navzdory jeho světáckému tónu se nezdálo, že by mladík byl o moc starší než šestnáctiletý Cobiah. Ten si ho obezřetně prohlédl: „Kolikrát jsi to už zažil?“

„Třikrát.“ Mladík nadmul hruď a snažil se tvářit světaznale. „Jsem zkušený námořník. Neboj, i ty se jím časem staneš, jde o zvyk. Tady na lodi se žije dobře, a i když se to nezdá, kapitán nás spravedlivě odměňuje a bocman šetří bičem, i když něco pokazíme. Však uvidíš.“

„Ale… kapitán Whiting…“ Cobiah znovu pohlédl na balkón. „Copak nic nedělá?“

„Jako co?“ Mladý námořník se zasmál. „Měl by nám vařit? Drhnout palubu? Zpívat nám, zatímco budeme spravovat plachty? U Grentha, ne! A ani bychom to nechtěli. Chtít po důstojníkovi poctivou práci na lodi je jako nechat opici malovat králův portrét. Zůstane jenom svinčík, který se pak musí uklidit!“ Zasmál se a Cobiah se k němu sobě navzdory připojil. Mladík poplácal Cobiaha po rameni a pokračoval: „Kapitánu Whitingovi jsme ukradení. Zajímá ho jenom to, jak nám zaplatí. S trochou štěstí neuvidíme ani jeho, ani žádného jiného důstojníka, dokud se v dohledu neobjeví další přístav.

Vidíš? Proto mu námořníci říkají ‚racek‘. Když zahlédneš kapitánova bílá křídla,“ chlapec zamával rukama v imitaci kapitánových krajkových manžet, „je jisté, že pevnina je na dohled.“

Jejich žertování ukončil starší muž. „Hni sebou, Sethe.“ Námořník do mladíků silně strčil a nasměroval je k přednímu ze tří stěžňů Indomitable. „Máš práci. Ty tam, zelenáči, běž se Sethem. Pomoz mu s provazy.“

„Takže jsi Sethus, co?“ Cobiah napřáhl ruku. „Já se jmenuju Cobiah.“

„Dost fajnové jméno pro někoho, kdo drhne palubu. Nemáš nějaké jiné, které by víc sedlo k námořníkovi?“ zeptal se tmavovlasý mladík skepticky.

Cobiah kývl a odpověděl: „Coby.“

„Tak dobrá – budeš Coby. Dejme se do práce, než nás Vost pověsí za paty z ráhna.“

Galéra Indomitable měla sto padesát stop na délku, třicet osm na šířku a od kýlu po hlavní palubu byla osmnáct stop vysoká. Pod tou hlavní měla dvě spodní paluby, na jedné spali námořníci, druhá byla určená pro náklad a zásoby. Na třech stěžních se ve větru troufale třepotalo obrovské příčné oplachtění. Loď byla vyzbrojena třiceti děly v podpalubí a dvaceti šesti menšími karonádami na každé straně nad nimi, dohromady tak měla sto dvanáct zbraní – byla to solidní řadová loď postavená v hrdých docích Lion’s Arch. Cobiah při práci prozkoumal a prostudoval každý poklop i trám a naučil se poznat všechny části lanoví, a to od masivních košovek po široké, trojúhelníkové kosatky roztažené nad palubami.

Po zbytek velmi dlouhého dne následoval Cobiah Setha lodí. Kdykoli práce zpomalila, což se nestávalo často, odpočíval. Sethus ho naučil, jak si kolem dlaní omotat hrubé pruhy žraločí kůže a šplhat po lanoví lodě jako opice, jak házet dolů opotřebená lana a nahrazovat je novými. Dole pod nimi méně hbití námořníci lana sbírali a navíjeli si je na předloktí, aby je mohli schovat. Bylo těžké držet se Sethem krok, ale Cobiah to zvládl.

Než se nadál, dal Vost hvízdáním na píšťalku pokyn k výměně směny. Cobiaha bolely paže i nohy od toho, jak udržoval rovnováhu, proto vděčně zamířil do ubikací posádky. Sethus šel s ním a vesele štěbetal o věcech, na které se můžou těšit, až zakotví v Kaineng City. „Přepravujeme balíky bavlny pro Canthy,“ říkal Sethus, zatímco poskakoval vpředu. „Je to, jako bychom převáželi zlato! Pokud se loď dostane do přístavu dřív, dostaneme odměnu navíc. Vždycky se modlíme, aby nám Grenth držel piráty od těla a vítr obrátil správným směrem …“ Zpomalil a Cobiah se protlačil kolem, aby zjistil, co upoutalo pozornost jeho lehkonohého přítele.

Jiný námořník, trochu starší, zato mnohem sešlejší než oni, stál u Cobiahova místa v ubikaci. Cobiah rázem poznal, že mu ten muž prohledal věci. „Co je to?“ zavrčel starší chlapec a vytáhl zpod Cobiahových přikrývek ošuntělou hadrovou panenku. Když promluvil, lehce panenkou zatřásl. „Vzal sis s sebou na moře panenku?“ Shromáždění námořníci se hrubě zasmáli a Cobiah cítil, jak rudne.

Rozzlobený Cobiah se natáhl přes hamak a chytil panenku za nohy. „Vrať mi ji. Nic ti do toho není.“ Chvíli se o panenku přetahovali, pak ji námořník pustil. Mávl rukou a zasmál se.

Sethus se dobrosrdečně zasmál taky. „Nech Cobiaha být, Toshi. Je to jeho první plavba.“

„A bude i jeho poslední, pokud bude taková slečinka.“ Tosh si stáhl dlouhé, mastné vlasy do tenkého culíku, který mu visel mezi svalnatými rameny. Obličej měl poďobaný neštovicemi a nepříjemný, a oblečení obnošené, ale nezalátané, dokonce ani na loktech bojovně založených paží. Ostatní námořníci se znovu zasmáli a Toshovy úzké, hnědé oči, které jako by patřily teriérovi, se posmívaly Cobiahovu zahanbení.

„No tak, Cobiahu.“ Sethus ho zatahal za rukáv. „Tosh je tyran. V jídelně čeká večeře…“ Sethus se snažil odvléct Cobiaha pryč, ten ho ale ignoroval a upíral pohled na Toshův posměšný úšklebek.

„Panenka.“ Tosh se zamyslel a promnul si bradu. „Možná bychom ti tak měli říkat, co, zelenáči? Jsi malá panenka?“

„Drž hubu,“ zavrčel Cobiah přes zaťaté zuby. Rychle schoval panenku do polštáře. Zamotal ho do hamaku a vše strčil zpět do malého výklenku. Měl tam ještě několik dalších věcí, které většinou získal od štědrého bocmana Vosta: košili, náhradní pár vlněných ponožek, vidličku, misku a silný dřevěný hrnek. „Jestli Vost zjistí, že jsi mi procházel věci, zůstaneš celý den bez přídělů.“

„Jo, zkus mu to říct oteklou hubou, panenko.“ Tosh do Cobiaha tvrdě strčil. Na pažích mu vystupovaly silné, provazům podobné svaly vypracované roky dřiny na lodi. Zakřenil se a vyzýval Cobiaha, aby se mu vzepřel.

Teď už jim začali věnovat pozornost ostatní. „Panenko,“ zazpíval mladík s culíkem a smál se. „Brečíš v noci, panenko? Možná by důstojnice Chernock mohla být tvojí mámou. Mám se jí zeptat?“

Cobiah se v Lion’s Arch mnohokrát porval. Kdykoli přišel do přístavu pracovat nový kluk, ostatní si ho nemilosrdně podali jako smečka divokých psů, která zkouší, jestli je nový zatoulanec dost silný na to, aby se k nim připojil. Osamělému klukovi se v ulicích Lion’s Arch nežilo snadno. A ještě hůř, když jeho matka byla věčně opilá a na mizině. Nebyl nejlepší rváč ani nejsilnější. Věděl ale, jak to chodí. Představa bití Cobiahovi nevadila. Od matky se dočkal horších věcí, než by mu mohli kdy provést. Pokud ale ti muži nabudou dojmu, že je slaboch, ponižování nikdy nepřestane. Neměl kam jít, neměl před těmi surovci kam utéct ani kde se schovat, a cesta do Canthy mohla trvat až osm týdnů. Co měl dělat? Vyhýbat se Toshovi? Celé měsíce? Na lodi?

S pohledem upřeným na Toshův úlisný obličej popustil Cobiah poprvé uzdu vzteku. Už měl dost porážek. Dost toho, aby si z něj všichni utahovali. Dost toho, že musí bojovat za věci, které miluje, jen aby je nakonec ztratil. Stýskalo se mu po domově. Stýskalo se mu po Biviane a panenka byla to jediné, co mu po ní zůstalo. Nevezmou mu ji a on ji nebude ze strachu schovávat. Veškerý vztek, který cítil, když si na něm matka vybíjela zlost, veškerá frustrace z Bivianiny smrti, všechny ty emoce najednou prolétly Cobiahovými žilami a přetvořily se v čirou, ledovou zuřivost.

„Panenko, panenko,“ zpíval Tosh a stále se pokoušel sebrat Cobiahovi smotané přikrývky.

Cobiah s nečekaným odhodláním zavrčel: „Jmenuju se Cobiah, ty blbý, nafoukaný tupče. Pro přátele Coby, ale ty jím nejsi, takže drž tu svoji hloupou hubu a nedotýkej se špinavými prackami mých věcí.“ Potom, jako by chtěl dokázat, že se Toshe nebojí, se Cobiah natáhl a strčil do poďobaného námořníka tak silně, jak jen mohl. Skoro překvapeného mladíka povalil na zem. „Jestli se ještě někdy dotkneš mých věcí,“ pohrozil Cobiah, „hodím tě do moře.“

S tím se Cobiah otočil a nacpal uzlíček s věcmi do výklenku označeného svými iniciálami. Když se odvrátil, začali si ostatní námořníci mumlat. Věděli, že si Tosh nemůže nechat podobné chování líbit, pokud si chce zachovat reputaci. Námořníci se shlukli okolo jako hladovějící supi. „Za tohle mu musíš uštědřit pořádnou nakládačku, Toshi. Nedovol, aby s tebou ten zelenáč tak mluvil,“ ozval se dychtivý hlas v davu. „Radši bys měl panence ukázat, kde je jeho místo!“

Tosh zahanbeně zavrčel, otočil Cobiaha, strčil do něj a narazil ho na jeden ze sloupů, na kterých visely hamaky. Před Cobiahovýma očima se bíle zablýsklo, jak se udeřil hlavou o dřevo. Přidržel se sloupu a zavrtěl hlavou, aby si ji pročistil. Kolem postávali námořníci a povzbuzovali je, protože dychtili po rvačce. Sethus se je snažil uklidnit, nikdo ho ale neposlouchal. Stejně jako psí smečky v Lion’s Arch i oni doufali v boj.

„No tak, panenko,“ zavrčel Tosh a přimhouřil oči. „Nejsi nic než vycpaný kus hadru.“

„Ta panenka patřila mojí sestře,“ zavrčel Cobiah. „Zemřela v Lion’s Arch. Jestli se jí ještě jednou dotkneš, přísahám na Grenthovy klouby, že tě roztrhám na kusy.“ Než stačil Tosh zareagovat, vrhl se Cobiah vpřed a nabral ho ramenem do měkké části trupu. Druhý mladík se šokovaně zajíkl. Když se starší námořník zlomil po úderu v pase, Cobiah se narovnal a udeřil Toshe pěstí do čelisti. Ostatní námořníci se smíchem zajásali.

„Cobiahu,“ žadonil Sethus a couval od davu, „přivedu Vosta! Drž se.“ Obrátil se, vyrazil pryč a ztratil se Cobiahovi z dohledu.

„Vost? Pcha. Než se sem Vost dostane, vymetu s tebou podlahu a nikdo neřekne ani slovo.“ Tosh si utřel trochu krve ze rtu, postavil se Cobiahovi čelem a tentokrát se na útok bledého chlapce připravil. „Utečeš jako tvůj malý kamarád, panenko?“

Cobiah ale rvačku začal a byl odhodlaný dovést ji do konce.

Tosh udeřil rychle jako útočící jestřáb. Zasáhl Cobiaha do tváře a trhl mu hlavou do strany. Cobiah klopýtl, bleskurychle se ale vzpamatoval a dvakrát udeřil Toshe do břicha, aby využil předchozího úspěchu. Tosh zachroptěl bolestí, ale neupadl.

Tosh zareagoval rychlou otočkou a tvrdě nakopl Cobiaha do kolene. Cobiahovi se při pádu podařilo chytit Toshe za culík a strhnout ho na zem. Společně se váleli po podlaze, kopali nohama a dav je burcoval. Cobiah získal na okamžik navrch a vrazil soupeři palce do očí. Tosh ale byl silnější, a než mohl Cobiah pořádně zatlačit, překulil se na něj a začal ho mlátit do obličeje. Po dvou úderech se Cobiahovi rozstříkla po tváři krev. Po třech začal cítit, jak mu natéká oko. „Vzdej to, panenko,“ posmíval se Tosh. „Nemůžeš vyhrát.“ Námořníci okolo je povzbuzovali, aby bojovali tvrději, a nadšeně se sázeli o stříbro. Když si Cobiah utřel hřbetem ruky oko, Tosh se sehnul a vysmál se mu do obličeje.

Cobiah cítil v ústech měděnou pachuť krve, otékalo mu oko a nedokázal zaostřit. Rozhodl se ale ignorovat bolest, chopil se šance, zvedl se a zakousl se surovci do ucha. Tosh zavřeštěl a pokusil se odtáhnout, nedokázal ale dostat ucho z Cobiahových zubů. Tosh zvedl ruce do stran a znovu a znovu tloukl Cobiaha do hrudníku. Bití ale Cobiaha nezajímalo. Prostě se odmítal vzdát.

Tosh vyl, ječel a kopal, ale Cobiah byl neodbytný. Nakonec rozevřel zuby a zasadil Toshovi dvě rány pěstí. Jeden z námořníků se ho pak pokusil odtáhnout. Zvedl Cobiaha z jeho protivníka, Cobiah se mu ale vytrhl, vrhl se zpátky do bitky a opět se zaměřil na zraněné ucho. „Pomoc!“ ječel Tosh. „Zešílel! Sundejte ho ze mě!“ Tosh se válel ze strany na stranu a zoufale se snažil Cobiaha setřást. Nakonec Cobiah jeho ucho pustil a udeřil Toshe do obličeje. Toshovi vystříkla z nosu krev a Cobiah ho následně nabral kolenem do rozkroku.

Najednou někdo chytil Cobiaha za ramena a strhl ho stranou. Drželi ho tři svalnatí námořníci, kteří byli ve tvářích úplně bledí. Cobiah měl oteklé oko, rozbitý ret a plival krev, málem se mu ale podařilo vykroutit se jim. „Pusťte mě!“ zavrčel. „Ještě jsem neskončil!“

„Do Mists25 s tebou!“ Tosh se v hrůze škrábal pozpátku po zemi pryč. Ze zlomeného nosu mu kapala krev a sípal: „Držte toho šílence ode mě dál!“

„Zpátky, všichni!“ Hloučkem námořníků se protlačil bocman Vost. Zuřivě se mračil a ruce si založil v bok. „Co se tu děje?“ Zamračeně si změřil Toshův nahrbený postoj a zraněnou tvář stejně jako otékající modřinu na Cobiahově čelisti. „Znáte pravidla. Žádné rvačky na palubě! Budu vás muset oba ztlouct?“

Sethus, který stál vedle Vosta, promluvil jako první. „Jak jsem říkal, bocmane. Tosh zakopl, Cobiah se ho pokusil chytit a oba se pak zapletli do…“ Dav se rozprchl. Všichni se rychle vrátili do postelí, protože se báli bocmanova vzteku.

„Zakopl?“ Vostovy oči potemněly. „Cobiahu, je to pravda?“

„Ano, pane.“ Cobiah lapal po dechu a pohledem těkal mezi Sethem a zraněným Toshem.

Vostův upřený pohled ochladl. „Toshi?“

Zdálo se, že mlčí celé hodiny, nakonec ale ze sebe vypravil: „Je to pravda.“

Bocman pohlédl z jednoho na druhého, pak ponuře kývl. „Zakopl jsi a zlomil sis nos.“ Vost si vztekle založil paže na hrudi. „Dobrá. Vy dva ‚nešikové‘ můžete místo večeře vydrhnout palubu.“

„Ale, pane…“ začal Sethus a Vost se k němu zprudka otočil. „A ty taky za to, že jsi mě sem bezdůvodně přitáhl.“ Sethus zakvílel a zmlkl. Bocman těkal pohledem mezi trojicí mladíků a zaškaredil se. „Tentokrát nechám vaše ‚zakopnutí‘ být, jestli ale při něm některého z vás ještě někdy znovu nachytám – anebo při lhaní! – zakopnete o konec mého biče. Jasné, vy psi?“

„Ano, pane!“ vyhrkli všichni tři najednou.

Vost zabručel, otočil se na podpatku a ukázal na Cobiaha. „Ty a Sethus půjdete nahoru na palubu. Chci, abyste vyleštili veškerou mosaz, až v ní uvidím Elonu.

A co se týká tebe, Toshi…“ Bocman se na mladíka přísně zadíval. „Půjdeš dolů k pumpám. Zkontroluješ, jestli v nich není vzduch, i kdyby ses kvůli tomu měl utopit. Budete mít mezi sebou celou loď, to by vám mělo dát dost prostoru zchladnout.

Je to jasné, pánové?“ zařval důrazně.

Nebyla to otázka. Cobiah se narovnal a spolu s ostatními zakřičel: „Ano, pane!“

„Teď padejte,“ zavrčel Vost.

Cobiah a Sethus vyrazili nahoru, zatímco Tosh se plížil k žebříku vedoucímu hlouběji do podpalubí. Mladíci si skoro zakopli o vlastní nohy, jak se vyřítili z ubikací a protlačili se mezi námořníky pracujícími na palubě. Cobiah byl vděčný, že na tváři cítí teplý vítr, i když mu kručelo v žaludku. Z malého skladiště si vzal leštidlo na mosaz a Sethus hromádku hadrů. S přehnaně dramatickým povzdychem řekl: „Začněme s příďovou figurou. Zbytek mosazi je na příďovém kastelu a já bych se raději na čas uklidil bocmanovi z cesty.“

Figura Indomitable zdobila příď těsně pod čelenem. Mistrně vyrobená a dobře rozeznatelná postava ženy z mosazi se klenula podél lodního kýlu, jako by se chystala vzlétnout. Z jejího zakřiveného těla se zvedalo šest paží: dvě vzpínala k nebi, dvěma objímala loď v mlčenlivé ochraně a třetí, nejnižší pár stáčela dolů v elegantním gestu břišní tanečnice svádějící diváky. Byla nádherná, uchránit ji před zmatněním ale bylo pekelně těžké.

Když se pustili do leštění, Sethus zašeptal: „Kde ses naučil takhle prát?“

Cobiah si prohrábl vlasy a cítil modřiny, které mu Tosh způsobil. „Když vyrůstáš v ulicích Lion’s Arch, naučíš se bojovat.“

„Takže jsi zloděj?“

Cobiah se zamračil. „Nekradu. Jenom jsem se naučil o sebe postarat.“

Sethus kývl a zvážil to. Po chvíli vyhrkl: „Nemusel jsi se s Toshem rvát. Mohl jsi se sebrat a odejít. Dříve nebo později bychom dostali tvoji panenku zpátky.“

„Co, měl jsem požádat o pomoc Vosta?“ odfrkl si Cobiah. „To by všechno ještě zhoršilo. Za týden? Za tři? Všichni by stranili Toshovi a utahovali si ze mě. Nebyl bych nic než špína.“ Hrubě rozetřel leštěnku po hadru. „Špatný nápad.“

„Asi.“ Sethus se odmlčel. „Proto ses dole tak pomátl? Vypadal jsi jako utržený ze řetězu.“ Sethus užasle zavrtěl hlavou. „Jako charr. Však víš, velké zuby, drápy, čtyři uši, chlupatý zabijácký stroj.“

„Vím, co je charr, Sethe.“

„Vážně. Myslel jsem, že se ti u pusy objeví pěna. Úplně jsi zdivočel!“ Začal vrčet, zkroutil prsty do drápů a zabořil je do leštěnky.

Cobiah se zasmál. „Nechoval jsem se jako charr. Jenom už jsem poznal spoustu surovců. Vím, co se stane, když nabudou dojmu, že mají navrch.“ Navzdory bolavé čelisti bylo milé zase se smát. Přejel mosazné figuře po čele hadrem a krouživým pohybem začal roztírat leštěnku. „Když ho ignoruješ, jeho chování se jenom zhoršuje. Brzy se k němu přidají i všichni ostatní a ty se ocitneš v díře, ze které už se nevyhrabeš.

Na Toshe jsem měl. Kdyby mě ale napadl spolu s přáteli, bylo by po mně. Surovec je jedna věc. Celý dav…“ Jeho úsměv zmizel. „Každopádně mi nešlo o to vyhrát. Chtěl jsem ho vyděsit. Chtěl jsem mu – i všem ostatním – ukázat, že začít si se mnou za to nestojí.“

Sethus se přesunul na opačnou stranu figury a omotal hadr kolem jedné z jejích elegantních paží. „Není to trochu přehnané?“

„Možná jo.“ Cobiah ponuře kývl. „Ale jde o přístup. Víš, když jsi přesvědčený, že tě podobný chlap porazí, taky to udělá. Musíš jim ukázat, že jsi příliš obtížný cíl, příliš nebezpečný, než aby tě provokovali.“ Zamračil se a drhnul mosaz. „Jestli chceš zabránit tomu, aby se z bitvy stala válka, musíš nepřítele rychle a pořádně vyděsit.“

„Kdo tě to naučil?“

Cobiah se odmlčel. „Otec. Před příchodem do Lion’s Arch byl vojákem v Krytě. Po válce odešel ze služby a stal se námořníkem.“

Sethus asi zaslechl náznak smutku v Cobiahově hlase, protože se zeptal: „Co se mu stalo?“

Cobiah pokrčil rameny a odpověděl: „Vyplul na moře… a už se nevrátil.“

Sethus o tom chvíli přemýšlel a pucoval kov suchou stranou hadru. Když se opět zářivě leskl, zeptal se: „Cobiahu? Co bys udělal, kdyby Tosh vyhrál?“

„Aspoň by bylo po všem. V každém případě by mě nechal být.“

Prohlédl si mosaz a pokusil se ji vyleštit, jak nejlépe mohl, rozhovor tak chvíli vázl.

„Jsi cvok, Coby,“ povzdychl si Sethus nakonec a pustil se do ženina elegantního ramene.

„Možná.“ Cobiah se zakřenil. „Ale teď to vědí i oni.“

3

Po deseti měsících na palubě si Cobiah začal uvědomovat, proč všichni námořníci vypadají víceméně stejně. Žár slunce a ostré vichry na moři ošlehaly kůži, která získala tmavě hnědý odstín, a svaly se těžkou dřinou proměnily v provazce. Jídlo na palubě Indomitable nebylo nic moc: horká káva a ovesná kaše ráno a nasolené maso, vařené brambory nebo ryba večer. Nic zvláštního, ale rozhodně víc, než kolik Cobiah dostával k snědku v matčině domě, a nikdy si nestěžoval.

Tosh se od něj většinou držel dál. Po ranách v obličeji mu zůstaly tenké bílé jizvy, které se táhly od čela dolů na líci a jen o vlásek míjely oční důlek. Cobiah si bitkou nezískal žádné přátele, rváči ho ale nechávali na pokoji. Nejednou slyšel Toshe tiše klít, když hrál karty s ostatními muži. Cobiaha k pokeru nikdy nepřizvali. Nevadilo mu to.

Už dvakrát navštívili obrovské město Kaineng City v Canthě, vždy tam dopravili těžké balíky bavlny a vraceli se s nákladem hedvábí a jiného zboží. Cobiah rád zkoumal klikatý labyrint městských uliček a ochutnával zvláštní canthské jídlo, hlavně ale miloval svobodu života na moři. Cestování bylo báječné, protože se otvíral novým kulturám a perspektivám. Užíval si života na lodi i toho, že je součástí posádky Indomitable, a to i navzdory nebezpečí plavby a těžké dřině. Chtěl vidět svět.

Když ale kotvili v Lion’s Arch, nikdy neopouštěl loď.

Cobiah trávil většinu dnů hovory se Sethem a se staršími námořníky. Když jim schoval část svého ranního přídělu, veteráni mu výměnou vyprávěli příběhy, a Cobiah příběhy miloval. Vykládali mu o hrdinech, jako byli ti, kteří zachránili Krytu před White Mantle26, patřil k nim i jeho dědeček, a o mužích a ženách z Ascalonu, kteří bojovali s divokými, lidožravými charry. Vykládali mu o divokých pláních Kryty, prosluněných kopcích Ascalonu, o duších Maguuma Jungle27 a o nekonečných, zasněžených Shiverpeaks. Ze všeho nejvíce ale Cobiah miloval příběhy o ztracených městech starodávného Orru.

„Proč máš tak rád Orr?“ zeptal se Sethus, když jednou leželi v hamacích. Spal pod Cobiahem a občas do něj šťouchl nohou, když nemohl spát… což bylo prakticky pořád. „Orr je nudný, Cobiahu. Potopil se a leží teď pod vodou. Není na něm co vidět! Nemůžeš tam plout a podívat se na něj, tak proč tě zajímá? Já bych radši slyšel o hrdinech Searing v Ascalonu. O tom, jak zabíjeli charry.“ Sethus udeřil do vzduchu, jako by bojoval s nepřítelem. „Jak získali ruku krásné dívky Gwen! To jsou dobré příběhy.“

„Charrové jsou prostě hloupá monstra, Sethe.“ Cobiah zívl. „Na žravém stroji bez mozku není nic zajímavého. Stejně tak se můžeš bát dolyaků, kteří tahají káry ve městě. V Orru se zrodila magie. A teď leží na dně oceánu a nikdo ho už nikdy nespatří. Pomysli na všechny poklady, které tam musely zůstat – na bohatství a starodávná tajemství! To bych bral místo netvorů kdykoli.“

„Orr se potopil kvůli charrům,“ prohlásil Sethus samolibě. „Prošli Ascalonem, pak zamířili do Orru. A čarodějové z Orru…“

„Vezíři,“ opravil ho Cobiah.

„To je jedno. Tamní vezír se pokusil zastavit charrskou armádu magií, místo toho ale potopil celý poloostrov. Ztrestali ho sami bohové; proměnili ho za trest v licha. Víš, co je to lich? Nemrtvý tvor, který vstal z hrobu!“ Sethus se zvráceně zakřenil. „Byl potrestán, Orr zničen a charrové dobyli Ascalon. A to znamená, že charrové vyhráli. Charrové jsou lepší než Orr.“ Sethus si založil paže na hrudi a houpal se v hamaku. Navzdory tmě Cobiah věděl, že se kření.

Převrátil oči a nechal to být.

Následující ráno je Vost jako obvykle vzbudil halasným křikem a ty námořníky, kteří se budili pomalu, vyklopil z hamaků. Lodní zvon hlasitě zvonil. „Co se děje?“ Cobiah si promnul oči, aby z nich dostal spánek. „Korzáři na obzoru?“

„Kapitánská inspekce,“ zabručel Vost a produpal kolem. „Na palubu!“

Sethus udeřil Cobiaha do paže a rozběhl se ke schodům. Cobiah nebyl zdaleka tak rychlý jako menší chlapec, proto za ním přátelsky zavolal a připojil se k tlačenici námořníků šplhajících po schodech na hlavní palubu.

Námořníci se postavili do řad. Někteří si stáhli dolů košile nebo si upravili šátky na krku pro případ, že by si jich kapitán Whiting všiml. Většina se ale tvářila lhostejně a očima bloudila k lanům, která bylo nutné smotat, nebo k plachtám, které potřebovaly zalátat. Mimořádná inspekce byla nezvyklá, ale ne natolik, aby vzbudila obavy. Kapitán patrně chtěl jen znovu ověřit počet lidí na palubě, než dorazí do přístavu.

Ti nejodvážnější těžce vzdychali a bručeli, když kapitán s důstojníky vyšli ven z kajuty na kormové palubě. „Ech, ať už to máme za sebou,“ zabrblal si Cobiah pro sebe. Marnili denní světlo. Všiml si, že Vost stojí na špičkách u zábradlí a tiše hovoří s lodivodem Damranem. Zdálo se, že vedou vážný rozhovor, jejich hlasy zněly ponuře, a davem se začalo šířit napětí. To bylo neobvyklé. Dokonce i studený mořský vítr se zdál špatný.

„Slyšíš, co říkají?“ pošeptal Cobiah Sethovi, který stál blíže k předním řadám.

Sethus zamžoural a snažil se dát dohromady útržky, které zachytil. „Vypadá to, že včera v noci zahlédli loď. Podle hlídky něco signalizovala. Blikala na nás světly.“

„Zpráva? Co říkala?“ Nedostal odpověď. Jeden ze starších námořníků v přední řadě je oba umlčel zasyčením a podmračeným pohledem.

Když Vost ustoupil vzad, kapitán Whiting opatrně přikročil k zábradlí. Smaragdově zelená šerpa mu klouzala po kulatém břichu a čestné metály se při každém jeho nejistém kroku třpytily a cinkaly. Kapitán se zastavil, vyměnil si několik slov s první důstojnicí a se starším navigátorem a přejel si rukou s krajkovou manžetou po řídkém porostu nad čelem. Jeho gesto bylo velmi výmluvné. Cobiah ho se zájmem sledoval a přemýšlel, co důstojníky uvedlo do tak zvláštního stavu. Obvykle strávili na kormové palubě jen několik minut a silné mosazné zábradlí oddělovalo svět posádky od nebes rozmazlovaných důstojníků.

Avšak dnes, místo aby kapitán Whiting pouze přelétl posádku pohledem a zamířil zpět dovnitř, přistoupil blíž. Očividně se cítil nepříjemně, protože rukama pevně sevřel silné mosazné zábradlí, odkašlal si a začal – váhavě – mluvit.

„Pánové a dámy,“ oslovil posádku a zvláštně formálně se jim zahleděl přes hlavy. Cobiah zamrkal. Kapitánův hlas zněl tence a nosově, což u muže s jeho hrudníkem nečekal. Myslel si, že bude hřmotnější. Místo toho ale působil kapitán Indomitable jako stydlivý kluk obracející se k třídě. „Král Baede nám dal nové rozkazy. V těchto vodách byl spatřen nějaký tvor. Zničil už dvě jeho plavidla a my jsme dostali za úkol tu stvůru najít a zabít ji. Naše normální cesta tak byla odložena.

Jsme jedinou řadovou lodí v oblasti.“ Whiting přešlápl a odhadoval dopad svých slov – nebo, jak Cobiah hádal, vzpomínal, jak si je nazkoušel. „Máme dobrou výzbroj i posádku. Nic nám nezabrání splnit povinnost.“ Kapitán Whiting si nadzvedl klobouk a prohrábl si řídnoucí kštici vlasů. „Jakmile se o tuto věc postaráme, vrátíme se do Lion’s Arch a spravíme o tom krále v jeho paláci. Teprve pak budeme pokračovat v cestě do Canthy, kde vyložíme náklad.“ Zakašlal. Sklopil oči ke svým naleštěným botám a trapně dodal: „To je všechno.“

Bitva! Cobiahovi poskočilo srdce v hrudi. Nikdy neviděl námořní bitvu, často ale snil o tom, jak kanóny Indomitable duní nad vlnami a galéra hbitě tančí mezi proudy. Představoval si plně napnuté plachty a prkna skřípající tlakem náhlé otočky. Jaké dobrodružství!

Vost předstoupil před zástupy a střelil ustaraným pohledem po třech důstojnících na kormové palubě. Pak zařval: „Slyšeli jste kapitána, chásko jedna! Zpátky do práce a makejte dvakrát usilovněji, jinak vám zvalchuju záda! Kurz na severoseverozápad, zpátky do Kryty, a rychle!“

Námořníci kvapili uposlechnout a zamířili k lanům a ke kormidlu. Cobiah se pustil nahoru po síti u hlavní plachty a Sethus si s ním dal závod na vrchol. „Vost žertuje, že jo?“ vydechl Cobiah a zhoupl se na zauzlovaném laně. „Jsme na Sea of Sorrows, na půl cesty do Canthy. Na sever odsud leží jenom…“

„Ruiny Orru.“ Sethus se tvářil mnohem méně nadšeně. Vytáhl se nahoru na ráhno košové plachty.

„Proč my? Sethe, proč míříme do Orru?“

Sethus pokrčil rameny. „Všichni vědí, že náš kapitán je oblíbenec krále Baedea; když kotvíme v Lion’s Arch, skoro každý den večeří v paláci. Řekl bych, že se kapitán Whiting chvástal Indomitable, a teď, když se objevil problém, bude muset dokázat, že nelhal.“

„No, máme dobrou loď, velkou palebnou sílu i spoustu munice. Bude to hračka!“ Cobiah se zhoupl na kulatinu, uvázal si provaz kolem pasu a přeplazil se po ní, aby odřízl plachtu. „Indomitable si poradí se vším.“

„Cobiahu, mluvíme tu o Orru. Tamní vody jsou nebezpečné. Budeme se plavit mezi ostrými korálovými útesy a kamennými sloupy. Pod hladinou tam leží kamenné ruiny, které můžou při odlivu rozříznout trup lodě – a příliv i odliv jsou tam naprosto nevyzpytatelné.“ Sethus byl bledý. „Nezajímá mě, co vyprávějí příběhy. Žádný rozumný kapitán se tam neplaví. Je to jako říkat si o to, aby ti loď rozpáral a sežral krait.“

„No tak, Sethe. Jenom se zlobíš, že neplujeme do Ascalonu,“ škádlil ho Cobiah, a zatímco balancoval na ráhně, tahal nahoru volně visící lana.

„Ascalon nemá pobřeží, ty tupče. Leží ve vnitrozemí.“ Sethus pomalu svinoval síť. Ostrý vítr mu čechral tmavé vlasy a odhazoval mu je z ustarané tváře. Loď se otáčela čelenem do větru a lehce se zhoupla do strany, jak s pohybem kormidla a rekalibrací obrovských bílých plachet změnila kurz. „Do Orru se nikdo neplaví, Cobiahu. Je to prokletá, mrtvá zem. Zatopená zem, kterou opustili sami bohové,“ mumlal Sethus přes šelest větru. „Nezajímá mě, co je pro krále důležité. Neměli bychom tam plout. Když se ocitneme příliš blízko, bude prokleta i naše loď.“

Cobiaha zamrazilo u páteře, ale zasmál se. Podobné řeči slyšel už dřív. Námořníci byli notoricky pověrčiví a měli až iracionální důvěru ve vše od počtu uzlů na lanech u plachet po mince vhozené do rozbouřeného moře, aby si před plavbou uchlácholili boha smrti. Stačilo jen zašeptat něco o smůle a muži už začali mumlat o kletbách a zlých znameních. Byly to jen námořnické řeči.

„Podívej.“ Sethus se jednou rukou chytil ráhna mezi nohama, druhou ukázal přes příď. Z vrcholu stěžně Indomitable Cobiah jasně viděl tmu na obzoru, místo, kde se vody měnily ve stíny vířící pod bouří. Nebe tam bylo zelené děsivými bouřkami a černé mračny, v nichž se svíjely blesky jako úhoři bojující v kalných vodách. V místech, kde se dotkly vody, Cobiah spatřil obrysy ozářené pod vlnami. Napřed si myslel, že jde o skaliska, o kus ostrova nebo o korálové formace pod bíle zpěněnou hladinou. Jak na ně ale hleděl déle, začal rozeznávat pravidelné a zvláštně výrazné okraje, obrysy náhle nabývaly podivně známých podob.

Věže. Špičaté kamenné střechy jako byly ty na kostelech a radnicích v Lion’s Arch, tyto ale stály pod hladinou moře. Překvapený Cobiah přimhouřil oči a snažil se spatřit víc. „Co je to?“

„Ruiny jedné z velkých orrských katedrál. Legenda neříká které. Námořníci je nazývají Malchor’s Fingertips28.“ Sethus se zachvěl, zvedl se zpátky na kulatinu a zadíval se na moře. „Za ně už se lodě neodvažují. Když lodivod uvidí ty černé věže, obrátí loď.“

„Malchor?“

„Stará legenda,“ řekl Sethus. „Malchor byl nadaný sochař, který tesal sochy bohů. Když je dokončil, uzavřeli se bohové před lidmi. Malchor se ale zamiloval do Dwayny. Nedokázal snést představu, že už ji nikdy neuvidí, proto se vrhl do moře a utopil se. Námořníci říkají, že ty věže jsou ruce, které Malchor vztahuje k nebi ve snaze dotknout se bohů, kteří ho tu před dávnými dobami opustili.“

Cobiah se zadíval na slabé obrysy kamenných sloupů na obzoru. Opravdu vypadaly jako malé prsty. „Tam začíná orrské moře?“

„Jo. Přímo u té linie kamenů.“

„A co leží za nimi?“

„Sám Orr. Říká se, že moře je tam černé jako noc, jako by někdo nalil do vln inkoust. Nikdy nezesvětlá a slunce ho nezahřeje. Voda z Orru udrží věci zmrazené dokonce i v horku Maguuma Jungle. Stačí kapka, a z čerstvého masa máš zmražené. Čutorou bys zmrazil dokonce i ohně Sorrow’s Furnace29!“

„Pověry,“ odfrkl si Cobiah, neodvrátil se ale od moře. Za celou dobu, co byl námořníkem, nedělal Cobiahovi žaludek nikdy problémy. Ať už bylo moře hladké jako zrcadlo nebo zčeřené vichrem, nikdy nedostal mořskou nemoc ani se nemusel „klanět bohům“ přes zábradlí. Ale při pomyšlení, že se budou plavit nad zemí opuštěnou bohy a prokletou duchy, se mu žaludek převrátil. Dokud byl Orr jen představou, vzrušovala ho. Když ale nyní viděl černé kamenné prsty natahující se z temných hlubin oceánu, ucítil bodnutí strachu.

„Myslíš, že najdeme netvora, o kterého králi jde?“ zašeptal Cobiah, zatímco si motal solí zhrublé lano na loket a zápěstí. „Žije v Orru?“

„Nevím,“ odvětil Sethus ponuře. „Jisté ale je, že se žádná loď, která se kdy vydala za Malchor’s Fingers,“ Sethus polkl a sklopil oči k síti, „nevrátila.“

4

Následující ráno bylo ostré a chladné, natolik zimní, že zahnalo teplo časného podzimu, které si užívali sotva předchozího dne. Při včerejším západu slunce byly štíhlé sloupy Malchor’s Fingers jen rozeklanou linií na obzoru. V měkkém světle úsvitu však byly mnohem blíž a drápaly se hustou mořskou pěnou z hlubin.

„Oči na skaliskách, chlapci!“ zakřičel Vost z přídě. Bocman se zdál nervózní. Nohou se opíral o štítnici kousek od šestiruké příďové figury Indomitable, v jedné ruce svíral píšťalku, druhou se pevně držel lana a silný vítr mu nadouval čistou bílou košili. Kapitán Whiting a první důstojnice stáli spolu s ním na příďovém kastelu a hleděli přes vlny, které loď rozřezávala, na ostré skály trčící z moře. Kapitán zíral do větru a nervózně si popotahoval krajkové manžety, bocman a první důstojnice ale byli nehybní jako sochy.

Ledová voda šplíchala na palubu galéry, která se odvážně drala vpřed. Rozbouřené moře s ní skoro nehnulo a plynule překonávala kopce i údolí vln. Košovou plachtu měla svinutou a přivázanou k ráhnu, kosatky spuštěné a dlouhý, špičatý čelen postrádal bílou mušelínovou plachtu. Jen dva centrální lapače větru, přední plachta a hlavní plachta zůstávaly roztažené a otřásaly se v těžkém vichru, který pěnil oceán okolo vysokých, rozeklaných skalisek.

„Ty skály opravdu bývaly střechami starodávného kostela?“ pošeptal Cobiah námořníkovi, se kterým svinoval sítě. Svázané provazy potom strčil do dřevěných beden pod zábradlím na příďovém kastelu.

„Kdo ti vyprávěl tyhle báchorky?“ vysmál se mu Urim a přitáhl si uzel na jasně červeném šátku, který si uvázal kolem krku v naději, že ho zahřeje. „Jsou to jenom solné sloupy. Kus skály někde pod hladinou začal lámat vodu a mořská sůl se na něm vrstvu po vrstvě usazovala, dokud nevystoupal nad hladinu. Není to nic, čeho by ses musel bát.“

Tosh, který zrovna šel kolem a stáčel dlouhý kus provazu mezi palcem a loktem, si posměšně odfrkl. „Kostelní věže? Skočil jsi na to, co, pitomče? Já to slyšel, když mi bylo šest – a už tehdy jsem tomu nevěřil. Ty ale vždycky naletíš nesmyslům bezzubých žvanilů. Měl jsi se stát knězem, Cobiahu. Pak by ti aspoň platili za to, že posloucháš blázny.“ I přes drsné posměšky si Tosh jen odfrkl a šel dál, nepokusil se vyvolat rvačku. Aspoň to se za poslední půlrok změnilo.

„Nabubřelý blb,“ odplivl si Cobiah tiše.

„Tosh si z tebe jenom utahuje, jako vždycky. Nevšímej si ho,“ řekl Sethus, který k němu s úsměvem přiklusal. „A Urim je napulírovaný jako Lyssino zrcadlo.“ Sethus ukázal na námořníka a předstíral, že si přihýbá brandy. „Jenom solné sloupy? A co je asi pod tou solí? Orrské kostelní věže. Teď pojď, Coby, a pomoz mi odvléct ten těžký krám k dělu.“ Sethus popadl Cobiaha za rukáv a vlekl ho k nedalekému poklopu. Dole čtyři námořníci táhli jedno z těžkých děl ke střílně. Kapitán rozkázal, aby kanóny i karonády s hladkou hlavní byly neustále nabité a připravené k palbě. Karonády nahoře na palubě byly připevněné ke kostře lodě, byly vždy na místě a nachystané k použití, ale děla na spodní palubě byla příliš velká, než aby byla v pohotovosti, když to nebylo nutné. Bylo to poprvé, co Cobiah viděl velké zbraně venku z kotvišť, a sledoval proto vše s obrovským zájmem.

Sethus a Cobiah seskočili dolů do podpalubí a pomohli střelcům odvléct palety s dělovými koulemi i malé jutové vaky se střelným prachem k dělům u střílen. Přestože to byla těžká práce, Cobiah si nemohl pomoct a těšilo ho, že pomáhá s děly, zatímco Tosh se musel jako každý den dřít s lany.

„Hej, vy tam!“ Hlas byl rázný, samohlásky uzavřené a tón plný nezaměnitelné autority. Aubrey Chernock se předklonila a nahlédla dovnitř otevřeným poklopem. První důstojnice Indomitable byla vskutku působivá na pohled, hnědý culík jí tančil na ramenou, pěsti měla opřené o boky a zlatý kabátec jí nadouval vítr. „Kapitán zapomněl v kajutě s mapami svůj astroláb.“ Ukázala na Cobiaha gestem tak rázným, že připomínal útok žraloka. „Ty. Zaběhni pro něj. Zeptej se lodivoda Damrana – bude vědět, co chci.“

„Ano, madam!“ Cobiah seskočil z palety, kterou právě nakládal, vyšplhal nahoru na palubu a nešikovně zasalutoval. Bez dalšího otálení vyrazil na záď a teprve až u hlavní plachty zaváhal. Damran? Tak se jmenoval lodivod. Kajuta s mapami? Astro co ? Nic z toho nedávalo smysl. Cobiah zvážil, že by se zeptal, první důstojnice Indomitable už se ale otočila a zamířila zpátky na příďový kastel za kapitánem. Ach, no , pomyslel si. Budu na to muset přijít sám . Cobiah se sehnul, aby se vyhnul sítím rozvěšeným pod hlavním vratipněm. Kapitánova kajuta ležela na zádi, pod kormovou palubou. Připadalo mu to jako nejlepší místo, kde začít hledat lodivoda a kapitánovu astro… laboratoř.

Vystoupal po schodech k těžkým dubovým dveřím kapitánovy kajuty a opatrně je otevřel. „Haló?“ Cobiahův hlas nejistě zakolísal. Vklouzl dovnitř a doufal, že bude venku dřív, než si ho někdo všimne.

Jeho oči pomalu přivykly šeru v kajutě. Místnost byla asi stejně vzdálená prostředí paluby jako Lion’s Arch Canthě a Cobiah byl na okamžik přesvědčen, že se přenesl do královského paláce. Celá zadní stěna byla prosklená a obklopená sametovými závěsy barvy přezrálých rajčat, roztaženými, aby vpustily dovnitř slunce. Okenní rámy, strop, a dokonce i samotné židle u dlouhého dubového stolu se třpytily pozlátkem. Mosazné nohy stolu ve tvaru drápu byly pevně přibité k podlaze. Na jedné straně kajuty stálo lůžko s měkkou péřovou matrací a kupou načechraných polštářů ve stejně tmavě červené barvě, každý byl navíc vyšitý zlatem.

Dřevo stěn bylo vysoce naleštěné. V rozestupech několika stop na nich byly umístěny svícny s malými nezapálenými svíčkami. Volný kus podlahy zakrýval koberec v odstínech modré a fialové a měl větší cenu než dům, ve kterém Cobiah v Lion’s Arch vyrostl. „Je tu někdo?“ Slova mu odumřela na rtech, když si všiml starce, který seděl v křesle u okna a četl si v tlusté knize vázané v kůži. „Ach. Vy musíte být…“ Snažil si vzpomenout na lodivodovo jméno. „Dargan… hm… Darran?“

„Damran. Lodivod Damran. A ty jsi, chlapče?“ Starý muž si posunul brýle s drátěnou obroučkou dolů po tenkém nose a nesouhlasně se na Cobiaha ušklíbl.

„Cobiah. Pane. Chci říct, jsem Cobiah, pane. Jsem tu kvůli důstojnici – první důstojnici Chernock. Poslala mě.“

Muži na sebe dlouhou, trapnou chvíli civěli, potom Damran vyštěkl: „A?“

„Ach!“ Cobiah zamrkal. „Chtěla, abych přinesl kapitánův astroněco?“

Damran zavřel knihu na klíně a zamžoural na něj. „Jeho co?“

„Nejsem si jistý, pane.“ Cobiah se zakoktal. „Řekla mi to jenom jednou a strašně rychle, tvrdila ale, že kapitán zapomněl něco v kajutě s mapami a já mu to mám hned přinést.“

„To řekla?“ Damran se rozchechtal. „Určitě jde o astroláb. Kapitán Whiting chce svůj astroláb.“

„Když to říkáte, pane.“

„Pojď sem, chlapče.“ Damran vstal z křesla, přistoupil k velkému stolu uprostřed místnosti a zvedl z hromady papíru kovový přístroj. Jednalo se o plochý kovový kruh v tenkém rámu. Rám byl zdobený, jemný a ležel na základně podobné talíři, kterou odhalovaly jeho průzory. Na prvním kruhu byl nasazený menší a ještě menší vnitřní a oba byly uprostřed připevněné ke kruhové základně. „Jsi na lodi nový, že?“ Starý lodivod zvedl obočí, když si všiml Cobiahova zájmu.

„Ne zas tak nový, pane. Mám za sebou tři plavby do Canthy.“

„To jsi pořád zelenáč. Tak podívej. Astroláb je nejdůležitější přístroj na lodi. Víš, co umí?“

„Ne, pane.“

„Ukazuje ti věci, které tvé oči nevidí. Tedy…“ Damran obrátil mosazný rám a roztočil kruhy po tepaném spodním plátu. „Tenhle chlapík nám umí říct, kde se loď nachází, i když je na otevřeném moři.“

„Opravdu?“ Cobiah se zamračil. „Ale to je nemožné. Na moři nejsou žádné záchytné body. Pokud nevidíte pobřeží, nedokážete určit, kde zrovna jste.“ Sotva to řekl, uvědomil si, že to nemůže být pravda. Jak jinak by jejich loď pokaždé našla Kaineng City? Musela se plavit celé měsíce po otevřeném moři. Cobiaha to nikdy dřív nenapadlo, ale když teď o tom přemýšlel, uvědomil si, že nemá nejmenší tušení, jak Indomitable nachází cestu přes Sea of Sorrows.

„Tento přístroj umožňuje kapitánovi nalézt polohu podle pozice hvězd – víceméně.“

Cobiah si dodal odvahy a zeptal se: „Pozná to podle hvězd?“

Lodivod si postrčil brýle nahoru po nose. Vzal přístroj do obou rukou a zvedl rám ze spodního plátu. „Tohle je tělo.“ Ukázal na pevný mosazný disk. „Podívej se na ty rytiny. Zdají se ti povědomé?“

Cobiah podivné tvary chvíli studoval a snažil se je umístit. Když zavrtěl hlavou, Damran zabručel. „Nebe, chlapče. Jsou to hvězdné konstelace nad námi, vidíš? Tohle je Vizier’s Tower30 a tohle čtyři paprsky Grenth’s Eye31.“ Damran se natáhl a lehce poklepal Cobiaha po hlavě. „Věnuj víc pozornosti věcem okolo sebe a vyřešíš polovinu svých problémů.

„Tato část – říká se jí síť – se umístí na tělo a točí se. Takhle.“ Vrátil rám zpátky na tělo a roztočil ho.

„Proč?“

„Díky ní vidíš, jak daleko od sebe jsou hvězdy a jak vysoko stojí nad obzorem. Můžeš je pak přiměřit k výšce slunce a určit zeměpisnou šířku,“ řekl, a když si všiml Cobiahova zmateného výrazu, dodal, „podle ní poznáš, jak daleko směrem na sever nebo na jih jsi. Při použití astrolábu se musíš dívat přes tuhle čáru,“ ukázal rovný mosazný plátek, který se točil ve středu, „buďto na slunce, nebo na Dwayna’s Heart32. To je jediná hvězda na nebi, která nikdy nemění polohu. Když zjistíš nadmořskou výšku té hvězdy – jak vysoko na nebi se nachází vzhledem k obzoru – poznáš, jestli jsi na sever nebo na jih od středu. Středem je pak Arah, víš?“

„Arah?“ zeptal se Cobiah.

„Arah je město v srdci starodávného Orru. Postavili ho samotní bohové jako středobod světa. Veškeré vzdálenosti měříme podle toho, jak daleko se dané místo nachází na sever nebo na jih od Arahu. Když byl astroláb vynalezen, Arah byl stále živý, měl vzkvétající společnost a velkou flotu lodí. Orrský lid tvořili námořníci…“ Starý lodivod si odkašlal a nechal příběhu, aby dokončil myšlenku. „Hm, promiň, na tom nezáleží, to je jedno.

Takže zjistíme, jak daleko na severu nebo na jihu jsme. Do Canthy se dostaneme tak, že plujeme pořád přímo na jih, a až spatříme canthské pobřeží, zahneme na západ. Lion’s Arch najdeme tak, že plujeme pořád na sever, a až uvidíme Krytu, zahneme na východ. Na sever a na jih podle hvězd.“ Damran hrdě poklepal na přístroj. „U Malchor’s Fingers změří kapitán naši zeměpisnou šířku, aby zjistil, jak hluboko do Orru jsme pronikli. To mu prozradí, jakou vzdálenost budeme muset urazit, abychom se zase dostali ven. Chápeš?“

To všechno bylo pro Cobiaha velkým odhalením. „Úžasné! Jak ale zjistíme, jestli loď neodbočila příliš daleko na východ nebo na západ?“

Damran si povzdychl a svraštil obočí nad drátěnou obroučkou brýlí. „Obávám se, že to nezjistíme. Slunce se pohybuje jenom jedním směrem, což znamená, že astroláb taky. Neexistuje způsob, jak podle něj určit odchylku na východ nebo na západ. Jednou možná nějaký vynalézavý mladý námořník přijde na způsob, jak to udělat.“ Damran poplácal astroláb a položil ho na měkký kus látky, kterou vzal ze stolu. Opatrně do něj mosazný přístroj zabalil.

„To je fascinující. Děkuju, lodivode.“

Damran se usmál. „Nestává se často, aby se stařec jako já mohl s někým podělit o znalosti. A teď si pospěš a odnes astroláb kapitánovi. Běž, štěně.“ Starý lodivod se znovu usadil v křesle a kývl na dveře kajuty.

Cobiah se nemotorně uklonil a lodivod se usmál. Poté prošel kajutou a přes hlavní palubu k příďovému kastelu. Balíček si tiskl k hrudi, protože se obával, aby vzácný přístroj neponičil.

Byl v půli cesty, když sebou loď pod jeho nohama silně trhla. Zaskočený Cobiah klopýtl směrem k lubu a sklouzl nebezpečně blízko k okraji Indomitable. V jedné ruce pevně svíral balíček, druhou zoufale hmátl po centrálním stěžni. Loď se zběsile otřásala, prkna hlasitě skřípala na protest a od kormidla na zádi se ozvalo děsivé praskání.

Loď se znovu zhoupla a Cobiahova ruka sklouzla po vlhkém dřevě. Upadl, skutálel se po palubě a bolestivě vrazil do jednoho z masivních kanónů. Zoufale se ho chytil, obemknul ho nohama a vší silou se držel. Námořníci, kteří neměli takové štěstí, byli smeteni do ledového moře. Cobiah slyšel přes lub jejich křik.

Klenutý kýl Indomitable se zhoupl, zasténal a loď se opět narovnala. Palubu zalila voda, obrovské vlny se převalily přes okraje a galéra se znovu usadila na hladině. Cobiah zvedl hlavu a snažil se zjistit, co se stalo. Narazila snad loď na skálu? Nabírala dírou v trupu vodu, aby se všichni utopili?

Po obou stranách lodě se tyčily kamenné prsty, jejichž ostré špičky se drápaly k šedému, kypícímu nebi. Byly ale pořád daleko. Loď do nich nemohla vrazit. Cobiah nahlédl přes zábradlí a viděl jen tmavě modrý oceán – ani známku útesů nebo korálů. Takže existovala jediná odpověď.

Pokud oni do ničeho nevrazili, pak muselo něco – něco velkého – vrazit do nich.

5

Indomitable se od přídě po záď otřásla. Následovalo ohlušující praskání kýlu a trupu a nad rozbouřenou hladinou moře se nesl křik zraněných – Cobiah ale pod tmavými vlnami stále nic neviděl.

„Viděli jste to?“ zařval námořník na okraji paluby. „Kam se ta bestie poděla?“

„Co nás zasáhlo?“ křikl další přes povyk.

„Mořský netvor! Byl aspoň padesát stop dlouhý,“ odpověděl první. „A jeho tlama byla velká jako hlavní kotva Indomitable!“ Než mohl říct víc, uťal jejich křik jasný, ostrý povel.

„Na místa!“ zakřičela Chernock rázně do větru. Loď se naklonila na stranu a stěžně se při náhlé změně gravitace nejistě zakývaly. „Připravit k boji!“

Námořníci kvapili uposlechnout, běželi zavřít poklopy, zatímco lodní zvon řinčel na poplach. Ozval se hřmot připomínající salvu z děl a něco tvrdě udeřilo do přídě Indomitable. Zazněl děsivý zvuk skřípajícího dřeva. Přední ze tří stěžňů se po ostrém nárazu naklonil na bok a hromové prasknutí ohlásilo jeho skon. Silný dřevěný stvol se zkroutil, zhoupl a zůstal pod nepřirozeným úhlem viset nad hlavní palubou, zapletený do lan hlavní plachty a připoutaný ke svému roztříštěnému pahýlu provazy kosatky. S každým sklouznutím nakláněla jeho tíha galéru víc a víc na bok – a blíž k hladině.

„Maw33!“ zaječel jeden z námořníků. „Mořská bestie! Měla to být jenom legenda!“

„Legenda nebo ne,“ procedila Chernock skrz zuby, „pokud je z masa a kostí a krvácí, může i zemřít. Muži k dělům, palte podle uvážení!“

„Pozor na lana!“ zařval Vost. Cobiah si všiml, že se několik dlouhých provazů utrhlo od divoce vlajících plachet. Mrskaly sebou ve vzduchu, a když se dotkly kůže, zařezávaly se až na kost.

Cobiah se vyškrábal na nohy. Rozběhl se ke stěžni, strnul ale, když u opasku nenahmatal nůž. Nechal ho mezi přikrývkami. Jestli měl pomoct s odřezáváním bičujících lan, musel si pro něj napřed zaběhnout, než se vydá nahoru do lanoví. Cobiah zaklel, změnil směr a vrhl se ke schodům za prasklým, otlučeným poklopem.

Ubikace posádky byla vzhůru nohama, kmitající hamaky vyklopily na podlahu jak spící námořníky, tak přikrývky i všechno ostatní. Několik mužů křičelo o pomoc, ostatní se snažili kamarády vyhrabat a zvednout na nohy, zatímco loď se pokoušela narovnat. Cobiah zamířil ke svému výklenku, zrovna když jeden z mužů zavolal: „Nabíráme vodu?“

Z hlubin podpalubí přišla odpověď: „Trup je prasklý, ale drží, pane! A jo, nabíráme!“

„Vytáhněte pumpy! Připravte je k odčerpávání vody!“ Jeden ze starších námořníků se rychle ujal kontroly a poslal ostatní do šerého břicha lodě. Zuřivý útok neznámého mořského tvora sice nepřerazil kýl, ale loď trpěla. Pokud se netvor vrátí a oni nebudou moct vypálit z děl, další úder roztříští trup Indomitable.

Cobiah si kleknul u polic s majetkem posádky, vytrhl z té své přikrývky a všechno vyklopil na podlahu ve snaze dostat se k noži. Když ho vyškubl z bílé pochvy, z polštáře vypadla na zem panenka jeho sestry.

Cobiah se na ni zadíval. Bylo to znamení od bohů? Bohyně Dwayno, ochraňuj naši loď, pomyslel si Cobiah a sebral panenku ze země. Biviane, pokud se z tebe stal anděl, prosím, dohlédni na mě. Začal si panenku cpát za vestu, rychle si ale uvědomil, že se ke kapitánovu astrolábu nevejde. Přivázal si proto Pollu spolu s nožem v pochvě k opasku a vyrazil zpátky nahoru na hlavní palubu.

První důstojnice Chernock stála na zádi. Z opasku si sundala kožený bič a řvala rozkazy, které přebíjely chaos kolem. Křičela na muže, aby přitáhli hadice a vodu, a šokované námořníky, které načapala nehybně stát, přetáhla těžkou, zauzlovanou kůží biče. Její výraz byl tvrdý a studený jako led.

Něco v zadní části lodě kouřilo, zpod kormové paluby stoupaly úponky černého dýmu. Cobiah se zašklebil; oheň byl na lodi nebezpečnější než potopení. Oheň spolkl člověka rychleji než moře, a kdyby se plameny dostaly ke střelnému prachu… bylo by po nich.

„Cobiahu!“ Sethus zamával, aby upoutal jeho pozornost. Mladý námořník stál u kymácejícího se předního stěžně a zoufale se snažil přeřezat silné plátno. „Jestli plachtu neodřízneme, nasákne vodou. Její váha nás překlopí!“ Zeširoka se rozmachoval a dlouhým nožem sekal do lan a celtoviny. „U Grenthova milosrdenství, pomoz mi!“

Kolem se toho dělo tolik, že Cobiah na okamžik zcepeněl. Zároveň ho ale popadl vztek a ovládla ho stejná paličatost, jakou cítil, když se porval s Toshem. Zapřel se nohama, rozběhl se šplíchající vodou a s nebojácností, která hraničila se sebevražedným nezájmem, se vrhl přes bičující lana a kluzká prkna. Jeho přítel ho potřeboval.

Všichni ostatní se snažili uhasit požár na zádi nebo pumpovali vodu z podpalubí. Několik námořníků stálo u zábradlí a snažilo se vytáhnout zpátky na palubu kamarády, než navždy zmizí v černých vodách Sea of Sorrows. Vost byl dole. První důstojnice se soustředila na oheň. Kapitán Whiting visel na kormidle na příďovém kastelu a v obličeji byl úplně bledý, protože cítil, že je těžká plachta napitá vodou táhne a naklání Indomitable na bok. Pohyboval rty, ale zvuky, které vydával, byly tak tiché, že se nedalo říct, jestli se modlí, nebo vydává rozkazy. Kapitán kvílel, s vytřeštěnýma očima objímal paprskovité kolo kormidla a nedělal vůbec nic.

Stěžeň se zakymácel a loď se znovu otřásla. „Když plachtu odřízneme,“ vydechl Sethus, „stěžeň ji odnese pryč.“ Vodní sprška a panický pot mu přilepily hnědé vlasy na čelo, zatímco divoce sekal do vlajícího plátna. „Já budu sekat tady. Můžeš vylézt nahoru na ráhno a odříznout lana?“

Cobiah ponuře kývl a vklouzl pod plachtu. Pevně se chytil nejistého stěžně a zkontroloval jeho poškození. Peň se úplně neulomil, byl roztříštěný jen napůl a kolébal se vlastní vahou. Rozhodně nebylo bezpečné po něm šplhat, pokud to ale nezkusí, plachta nabere vodu a loď překlopí. Na ohni, vodě v podpalubí ani na strašlivém mořském netvorovi, který je ohrožoval zdola, v tu chvíli nezáleželo – pokud se loď převrhne, celá posádka zahyne v ledovém moři.

Cobiah si obalil ruce žraločí kůží a přitiskl je na stěžeň. Napjatá, silná lana omotaná kolem jeho ráhen ho poutala k ostatním stěžňům velké galéry. Stejně jako stokrát předtím šplhal Cobiah nahoru po pni, chytal se lan a sítí a tiskl obalené ruce na kluzké, mokré dřevo, aby se udržel. Loď pod ním sebou házela jako jankovitý kůň a dusil ho hustý kouř.

Na palubě pod sebou slyšel křik. Kapitán Whiting konečně našel svůj hlas – i když očividně ne zdravý rozum – a ječel, aby pálili do vln. Těžké zbraně zaduněly. Z pravoboku galéry vylétly jiskry a do vzduchu vystříkl gejzír bílé pěny.

„Střelci!“ vřískal kapitán. „Zamířit! Pal! Samotný král Kryty nás pověřil úkolem zabít tu zatracenou bestii, a taky to, u Balthazarových psů, uděláme, i kdyby nás to mělo potopit!“ Několik námořníků, kteří obsadili karonády na horní palubě a děla v podpalubí, se snažilo kapitánovy rozkazy splnit. Jiní připravili nové doutnáky a zatlačili je do zážehového otvoru. Poté co do hlavně vložili těžkou kouli a prach, jeden z námořníků se pochodní dotkl doutnáku a během několika vteřin mocné dělo s hřímáním vyvrhlo smrtící plamen.

Cobiah nyní slyšel i salvu z menších zbraní, dunění karonád, které pálily do vojenského rytmu. Zariskoval a pohlédl dolů. Požár v kajutě na zádi byl uhašen, z oken ale stále stoupal dým. Námořníci se nyní shlukli okolo zbraní a cpali do doruda rozžhavených hlavní prach a koule. Sethus odřezal už skoro všechna lana na jedné straně velkého stěžně. A protože si Cobiah nemohl pomoct, pohlédl i na moře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moře nářků.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.