Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jamie Sawyer v nakladatelství

Lazarova válka

Artefakt

Legie

Počátek

Spása

Věčná válka

Odpadlík

Exodus *

Dominion *

* Připravujeme

Copyright © Jamie Sawyer 2015. First published in Great Britain in 2015 by Orbit.

Translation © Tomáš Slavík

ISBN ePub 978-80-7594-472-6

ISBN mobi 978-80-7594-473-3

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Poznámka překladatele: Tento příběh se odehrává těsně před koncem knihy Legie ze série Lazarova válka.

KAPITOLA PRVNÍ

ZABIJE HO TO, ČEHO SE NEJVÍC BÁL

Teď

Uskočila jsem od krellského útočníka.

Upustila jsem baterku – sakra, sakra, sakra – a oběma rukama sáhla po pistoli. Mám ji! Zamířila jsem na Krella, nebo alespoň jeho směrem, a stiskla spoušť–

V tu chvíli mi došlo, že by pistole nemusela být nabitá.

– Krell byl pryč –

– ze zbraně se ozvalo hlasité píííp a ukazatel stavu munice červeně zablikal –

Lucina nepřestávala ječet. Krell přeběhl salonek, zastavil se přímo nad ní a hlasitým dusnutím jí přirazil hlavu k zemi. Jekot okamžitě ustal.

„Ne!“ zaburácel Daryl. „Nech ji bejt!“

– prala jsem se s pistolí, napadlo mě sebrat baterku, abych viděla, kam vlastně střílím –

„Funguj sakra!“ zařvala jsem.

Displej na pistoli zeleně zablikal –

Krell se jakoby mimochodem odrazil a přeskočil k Darylovi. Srazil ho na zem tváří dolů. Xen ke mně teď stál zády a já viděla jeho ocas bičující podlahu. Pozvedl spárovitou nohu a chystal se dupnout kapitánovi na hruď. Věděla jsem, že pokud to udělá, Daryl zemře. Zabije ho to, čeho se nejvíc bál, což bylo stejně tak ironické, jako nespravedlivé.

A já? Já bych tu zemřela sama, bez naděje na spásu.

Vystřelila jsem –

KAPITOLA DRUHÁ

VE VESMÍRU NENÍ TMA

O čtyři hodiny dříve

Pohled na překryt hyperspánkové kapsle připomíná pohled na čelní sklo auta. Kondenzovaná voda po něm stéká zhruba stejně. I zakřivení je podobné.

Tak takové byly mé první vědomé myšlenky po téměř devíti měsících.

Pomalu jsem otočila hlavu a zjistila, že ostatní hyperspánkové kapsle jsou už otevřené a prázdné. Jako obvykle jsem vstávala poslední. Třásla jsem se zimou, připadala jsem si jako rozespalý puberťák, kterému se nechce z postele. Monitor nad mojí kapslí na mě poblikával:

KOMERČNÍ KOSMICKÁ NÁKLADNÍ LOĎ EDISON

POSÁDKOVÉ ID:

COETZEROVÁ, TANJA (NAR. 28/08/2261)

ZAŘAZENÍ: TECHNIK

ČEKÁ TĚ PRÁCE!

VSTÁVEJ, OSPALČE

No, to asi budu muset, pomyslela jsem si.

Vytáhla jsem své znavené tělo z kapsle. Současně jsem si všimla svého odrazu v jejím překrytu. Vězeňského čísla na levé tváři.

Proč ho tetují zrovna tam? zeptala jsem se sama sebe.

„Aby všichni věděli, kdo jsi,“ zkusila jsem, jestli mi funguje hlas. Zněl příliš vysoce a naříkavě, takže se nic nezměnilo. „Nebo co jsi zač.“

Přejela jsem prstem po zašlém tetování gangu na předloktí.

Příští turnus, slíbila jsem si, se ho určitě zbavím.

Tohle už jsem tvrdila dlouho.

Navzdory obecnému přesvědčení, ve vesmíru není tma.

Ani zdaleka ne.

Všude ve vesmíru je světlo. Světlo hvězd vycházející z dalekých i blízkých sluncí. Světelné vlny emitované vzdálenými mlhovinami. Záře blízkých světů a planetoidů. Ať už jsou tyhle věci jakkoli malé, jakkoli nevýznamné, všechny generují světlo.

Vyrůstala jsem na Arkologii Zeta Reticuli – zkráceně známé jako Zeta Ret Arc. Arkologie byla nedůležitou kolonií v hlubokém vesmíru. Obývalo ji necelých dvacet milionů kolonistů. Jediné, čím se zapsala do alianční historie, bylo to, že šlo o první a také poslední kolonii Jihoafrické republiky mimo původní sluneční soustavu. Nebylo to nijak hezké místo. Nebylo to ani příjemné místo. Pro mě ale byla její kopulovitá města domovem.

Když vyrůstáte na Zeta Ret Arc, naučíte se cenit si volného prostoru. Jednotlivé osady nebyly osvětlené neustále – často docházelo k nuceným výpadkům kvůli úspoře energie a dalších zdrojů – a já nikdy nepotkala Zeťana, kterému by se nelíbil výhled do hlubokého vesmíru.

Nejsem sice věřící, ale v osadách byla populární Kosmická církev. Kněží v róbách kázali ideologii „jednoty“ mezi všemi živými stvořeními. Ať už šlo o jakoukoli filozofii, chápala jsem ji po svém. Ve vesmíru nejste nikdy skutečně sami. Nezáleží na tom, jak daleko jste, vždy se tam najde světlo. A vy a světlo jedno jste. Moje babička byla platící členkou a tlačila to do mě od chvíle, kdy jsem se naučila mluvit obecnou.

Dlouho jsem jen tak zírala skrz průhled. Sledovala jsem vzdálené hvězdy a blikotání světel ve vesmíru. Na tuhle vzdálenost nebylo možné poznat, k čemu ta světla patří: prosté oko nedokázalo určit, jestli jde o lodě, planety či hvězdy.

Kosmická loď Edison je malá komerční loď, při její výrobě se nedbalo na pohodlí posádky. Když jsem se na podobném typu lodi objevila poprvé – to bylo před pár lety – málem mě to zabilo. Nedostatek osobního prostoru je při mezihvězdném cestování standardní nepříjemnost. Pro holku ze Zeta Ret ale byly uzavřené prostory velký problém. Abych zvládla klaustrofobii, musela jsem si zvykat a nepolevit v odhodlání.

Proto jsem na palubě Edisonu měla nejraději kuchyni. Ne, že by tu bylo víc místa než jinde na lodi – ve skutečnosti šlo o jednu z nejmenších místností na palubě – ale protože to s výjimkou můstku byla jediná kajuta, ze které bylo vidět do vesmíru. A navíc se tu často objevovali i další lidé. Šlo vlastně o společenskou místnost, a tak tu většinou někdo byl. Pokud bylo něco, co jsem nenáviděla ještě víc, než být zavřená, pak to byla samota.

Usrkla jsem amass. Chuť domova a drobnosti jako dotek plecháče v dlaních, to, jak hořká tekutina plnila žaludek, mi zvedaly náladu. Podařilo se mi ze sebe setřást část chladu vládnoucího na celé lodi. Třeba podlaha byla úplně zmrzlá – cítila jsem to i skrz tenisky.

Z kvantového vesmíru jsme se vynořili teprve před pár dny a já byla vzhůru zhruba hodinu. Celá cesta trvala devět měsíců reálného času – šlo o nejdelší cestu na kosmické lodi, kterou jsem kdy přetrpěla. „Přetrpěla“ bylo to správné slovo. Měla jsem pocit, že mě vesmír bolestí a napětím v končetinách trestá za překračování fyzikálních zákonů – za překročení hranice mezi časem a prostorem.

Opravdu jsem doufala, že to bude stát za to.

„Nechápu, jak to můžeš pít.“

S trhnutím jsem se probrala z myšlenek. Vzhlédla jsem. Do kuchyně vstoupil Sheldon Trivek – zdravotnický asistent. Zastavil se u automatického výdejníku jídla.

„Brýtro, Sheldone,“ pozdravila jsem ho. „Člověk si na to musí zvyknout.“

„Jasně,“ pronesl. „Ale stejně to smrdí.“

„Vyspal ses?“

„Ve dvou by to bylo lepší.“

„Hyperspánek je o něčem jiném.“

„Jo, to mi tvrdí všichni.“ Sheldon ukázal na obrazovku nad výdejníkem jídla. „Sleduješ to? Věřila bys tomu?“

3D obrazovka měla ztlumený zvuk. Nekvalitní obraz kazilo vodorovné rušení. Pravdou bylo, že jsem ji nesledovala, ale teď jsem usoudila, že bych možná měla. Zdálo se, že jde o něco naléhavého. Reportér v obleku bez límce mluvil přímo do kamery.

„Nejnovější zprávy: prezident Andrew Francis byl zavražděn při přehlídce na Mars Central. Máme to potvrzeno z více vojenských zdrojů.“

Reportér vypadal, že se brzy sesype. V očích měl slzy a v obličeji strhaný výraz. Skoro bych si přála s ním soucítit, ale hlášení se mě vlastně vůbec nedotýkalo.

„Takže došlo i na Francise?“ pronesla jsem. „To mě nepřekvapuje.“

„To se podívejme…“ zavrtěl hlavou Sheldon. „Zlato, tohle je důležitá zpráva.“

„Přepni to.“

„Copak ti nezáleží na Alianci? Daryl nebude mít radost.“

„Francis se stal šestým prezidentem Spojených Amerik a druhým prezidentem Aliance, který byl zavražděn v době svého úřadování.“

„Daryl tu není,“ odpověděla jsem.

„Podle prvotních informací se zdá, že se k zodpovědnosti za atentát přihlásil Asijský Direktorát. Direktorgenerál Zhang slíbil ještě dnes vydat prohlášení. Další informace přineseme, jakmile–“

Novinka se Daryla určitě dotkne, pokud ale šlo o mě, bylo mi to úplně jedno. Než jsem se narodila, nebyla JAR v Alianci. Nebyla v ní až do chvíle slavného Francisova proslovu „pokud nejste s námi, jste proti nám.“ Rozhodli jsme se přidat jen proto, že nám v podstatě vyhrožovali. Arkologie se stala součástí Aliance jen proto, že nechtěla být s Direktorátem.

„Stejně je to už pryč,“ pronesl Sheldon. „Včerejší zprávy.“

Spíš loňské. Vysílání na Centrálních světech pravděpodobně proběhlo ještě dřív, než Edison vyrazil na cestu.

Sheldon byl ve skutečnosti o několik let starší než já – alespoň chronologicky – vzhledem k dynamice cestování vesmírem není vždy snadné odhadnout skutečný věk cestovatele. Navíc si rád myslel, že jsme přátelé. Ještě raději by byl, kdybychom byli víc než přátelé, ale to jsem nehodlala dopustit. Nosil stejnou černou kombinézu jako zbytek posádky. Kombinézy byly vyžadovány předpisy De Hannovy přepravní. Sheldon ji měl na hrudi rozepnutou. Vypadala mu polovina vlasů a ta druhá byla blonďatá a nemytá. Jednou mi řekl, že patřil k Ruské federaci, ale o tom jsem pochybovala. Potom, co Direktorát vybombardoval všechny -stány zbylo Rusů jen málo. Sheldon navíc v podstatě neměl přízvuk. Předpokládala jsem, že Sheldonova historka měla u opačného pohlaví vyvolat buď zájem, nebo alespoň soucit. Pokud to tak opravdu bylo, nefungovalo to.

„Tak jak se dnes ráno má moje děvče?“ zeptal se.

Usmál se na mě. Jeho oči v podstatě nikdy nesledovaly moji tvář. Rozhovory s ním probíhaly tak, že celou dobu sledoval moji hruď.

„Dobře,“ řekla jsem. Zapnula jsem zip své kombinézy o něco výš, až ke krku.

Sheldon si přitáhl židli a posadil se vedle mě. Měl problém s narušováním osobního prostoru – vždy seděl nepříjemně blízko. Hlasitě usrkl ze svého hrnku a zašklebil se.

„Tohle kafe je horší než to tvoje zkyslý mlíko. Fakt humus. Myslím, že jsem nikdy nesloužil na lodi, kde by kafe za něco stálo. Nejspíš je to nepsaný zákon vesmírného cestování nebo tak něco.“

„Asi.“

„Jak si vlastně naše loď vede?“

Byla jsem hlavním provozním technikem Edisonu. Měla jsem zodpovědnost za to, aby se tahle bárka nerozpadla. Můj titul zněl každopádně mnohem vznešeněji, než jaká byla skutečnost. Byla jsem totiž jediným technikem na lodi a celá posádka čítala všehovšudy pět lidí.

„Dobře,“ odpověděla jsem. Byla jsem sice vzhůru teprve hodinu, ale už jsem stihla provést předběžné šetření. Zkontrolovala jsem funkci našich klíčových pohonných systémů a ujistila se, že je navigační modul správně zkalibrovaný. Na soukromé nákladní lodi byly automatické činnosti každodenním chlebem a já si popravdě připadala spíš jako pečovatelka než jako technik. „Nic nového.“

Sheldon zaujatě pokýval hlavou. „To je dobře. Ty se postarej o stroje, já se postarám o lidi.“

Usrkla jsem z plecháče. „Kdyby byl nějaký problém, dám ti vědět.“

„Doufám, že vás neruším,“ ozval se další hlas.

Nathaniel Bartello, správce komunikační sítě. Stačilo ho zaslechnout a už jsem byla úplně rozhozená. Ale v dobrém slova smyslu. Tak nějak jsem se naučila mít ráda jeho venušanské klidné tempo řeči. A stejně jako všechny ženy, které jsem znala, neměly v lásce Sheldona, všechny ženy, které jsem znala, milovaly Nathaniela. S Natem jsme si byli mnohem bližší, než bych si kdy přála být se Sheldonem. Až příliš blízcí, pomyslela jsem si. Nepochybně to byl můj nejoblíbenější člen posádky.

Sheldon si povzdechl. „Tanja a já jsme právě měli tak trochu romantickou chvilku.“

„Ne,“ upozornila jsem ho a opřela se o opěradlo židle. „To jsme rozhodně neměli.“

Nat se na mě usmál a přisedl si. Cítila jsem, jak mi kvůli němu rudnou tváře. Bojovala jsem se směšným nutkáním natáčet si vlasy na prst. Už dávno jsem si uvědomila, že lety vesmírem narušují dynamiku mezilidských vztahů. Poslední společná noc proběhla před devíti měsíci. Hyperspánek ale způsobil, že jsem měla pocit, jako by to bylo před několika hodinami. Bojovala jsem s náporem emocí. Myslel na mě tak, jako já na něj? Strávili jsme společně několik nocí, nic víc mezi námi nebylo. Líbil se mi a já se líbila jemu. Otázkou ale bylo, jestli se z toho vyvine něco víc. Když jsem si říkala, že by mohlo, rozčilovala jsem tím sama sebe.

„Předpokládám, že ty bláboly nesledujete,“ pronesl a trhnul hlavou k obrazovce.

„Vůbec,“ odpověděla jsem.

Nat obrazovku vypnul. „Kapitánu Boetovi tu novinku radši sdělovat nebudeme, co?“

Všichni jsme se zasmáli. Kapitán Boeta – Daryl, jak mu všichni říkali – byl ohromným zastáncem Aliance. Kdyby se o tom doslechl, zničilo by ho to. Nat, i přes svůj původ, byl asi tak stejně proalianční jako já.

Když tu byl Nat, cítila jsem se hned líp. Na rozdíl od nás ostatních mu kombinéza slušela. Obepínala jeho svalnaté tělo a silné paže. Zdálo se, že vstal už dávno, v jeho jasně modrých očích nebyla ani stopa po únavě. U Venušanů byly takové oči poměrně neobvyklé a silně kontrastovaly se snědou pokožkou. Vzal si z výdejníku misku náhražkových cereálií a přisunul se k nám.

„Máš pro mě nějaké zprávy?“ zeptala jsem se ho. „Zkoušela jsem komunikační server, ale hlásil chybu.“

Zavrtěl hlavou. „Promiň, Tan. Nic nemám.“

Snažila jsem se skrýt zklamání, ale asi se mi to moc nedařilo.

„Místní spojení je přerušované,“ dodal. „Čekala jsi, že se ti ozve?“

„Možná. Nevím.“

„To tvé velké shledání?“ zeptal se Sheldon.

„To je jedno,“ odpověděla jsem. „Dej mi vědět, kdyby došlo ke změně.“

„Jasně,“ pokrčil Nat rameny. Pohled na jeho pohyb v kombinéze byl příjemný pro oko. „Možná mají technické problémy. Určitě to není nic vážného.“

„Snad ne.“

Rozhovor přerušilo zapípání lodního rozhlasu Edisonu.

„Hovoří kapitán lodi. Mohl by sakra někdo přijít na můstek? Tohle byste určitě chtěli všichni vidět.“

Byl to Daryl Boeta, kapitán Edisonu. Zněl vzrušeně.

„Tak pojďme,“ pronesl Nat a mrknul na mě. „Nezapomeň, že bude nejlepší se o prezidentovi před Darylem nezmiňovat.“

„Pokud ho ovšem nechceš rozplakat…“ pronesl Sheldon.

„Na mou čest aliančního občana,“ pronesla jsem s rukou na hrudi.

Nat se zasmál.

Všichni tři jsme vstali a já si dávala pozor, abych z místnosti odcházela až jako poslední – aby šel Sheldon přede mnou. Ze zkušenosti jsem totiž věděla, že pokud to tak nebude, vysloužím si několik narážek na svůj zadek.

Daryla a Lucinu jsme našli na můstku. Oba už byli připoutaní na svých místech a připojení ke konzolím. Na lodi tak malé, jako byl Edison, nebylo místo na zbytečnou okázalost – Daryl byl pilot, kapitán a majitel franšízy. Jeho žena, Lucina Singh, indoasiatka třetí generace s nedostatkem vychování, pracovala jako navigátorka. Manželskou smlouvu zřejmě uzavřeli zhruba v době, kdy společně začali pracovat na Edisonu.

Lucina se při našem příchodu samozřejmě zašklebila – nic jiného bych od ní ani nečekala. Daryl pokynul posádce, aby zaujala místa na můstku. Připoutala jsem se čelem k přídi.

„Hlásím se, šéfe,“ pronesla jsem.

„,Hlásím se, šéfe,‘“ papouškovala Lucina. „Máš hrozně ječivý hlas, Tanjo.“

Pokrčila jsem rameny, nějak mi teď bylo všechno jedno. „Taková prostě jsem, ber nebo nech bejt.“

„Ano,“ přikývla Lucina. „Možná tě necháme být.“

Stejně jako spousta Zeťanů z Arkologie jsem mluvila obecnou řečí se silným přízvukem. Kdybych zůstala doma – rozhodla se pro práci na Arkologii a ne v hlubokém vesmíru – nejspíš bych obecnou vůbec nepoužívala.

Darylovi můj původ tolik nevadil. „Jsem rád, že jste tady,“ prohlásil.

Kapitán Boeta se ze všech sil snažil udržovat určitou disciplínu, ale ve skutečnosti mu vlastně šlo jen o snadný výdělek. Líbil se mi. Byl to muž v horší polovině středních let, vlasy měl prokvetlé stříbrem, tvář zarostlou. Často sledoval holopřenosy. Zajímalo by mě, jak dlouho mu ještě vydrží jeho podnikání – řízení kosmické lodi – a jestli ho dřív zradí oči nebo plíce. Na bundě vždycky nosil nějakou vojenskou medaili a v pilotním křesle sedával nakřivo. Snažil se nepřenášet váhu na bolavou kyčel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spása.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.