Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár

Poslední hranice

POSLEDNÍ

HRANICE

IV.

FANTOM Print

2017

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2013 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-903-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-904-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Vítejte ve Faerûnu, v zemi magie a intrik, brutálního násilí a božského soucitu, kde se bohové povznesli a zemřeli a mocní hrdinové povstali k boji s děsivými příšerami. Milénia válčení a dobývání zde vytvořila tucty jedinečných kultur, vybudovala a opět srovnala se zemí zářivá království i tyranská impéria a zanechala po sobě dávno zapomenuté, hrůzami prolezlé ruiny.

ZEMĚ MAGIE

Když byla zavražděna bohyně magie, přes tvář Faerûnu se přehnala magická vlna modrého ohně – Mor kouzel – která některé lidi zabila, mnohé zmrzačila a několik jedinců obdařila úžasnými nadpřirozenými schopnostmi. Mor kouzel navěky změnil povahu samotné magie a rozsel po zemi skryté zázraky, ale také nestvůrnosti, z nichž tuhne krev v žilách.

ZEMĚ TEMNOTY

Faerûn čelí nespočetným hrozbám. V Thayi se sbírají armády nemrtvých pod vedením brilantního, avšak šíleného krále kostěje Szasse Tama. Zrádní temní elfové v Temných říších kují pikle ve službách své kruté a vrtošivé bohyně Lolth. Aboletická svrchovanost, děsivý úl nelidských otrokářů, se vznáší nad Mořem padlých hvězd a šíří chaos a destrukci. A Netherilské impérium, vyzbrojené magií nepředstavitelné moci, slídí v létajících pevnostech po Faerûnu a rozsévá nesvár, aby dosáhlo svých tajuplných cílů.

ZEMĚ HRDINŮ

Faerûn však nezůstává bez naděje. Objevili se hrdinové, kteří s narůstajícím přílivem temnoty bojují. Bitvou zjizvení hraničáři obracejí své stejně zjizvené čepele proti pustošícím hordám orků. Ubohé pouliční krysy bojují důvtipem s démony o osud měst. Tajemní černokněžníci z řad tieflingů spojují síly s neústupnými elfskými válečníky a sesílají na nestvůrné nepřátele oheň a ocel. A stateční služebníci milosrdných bohů nevzdávají svůj boj s temnotou.

ZEMĚ NESPOČTU DOBRODRUŽSTVÍ

PROLOG

Rok znovuzrozeného hrdiny

(1463 údolního letopočtu)

„Nemůžeš předpokládat, že to stvoření je přirozené, a to v žádném smyslu toho slova,“ řekla stínovská žena s tmavou pletí známá jako Měňavkyně starci s šedým vousem. „Je to vtělená zvrácenost.“

Starý druid Erlindir zašoupal nohama v sandálech a hlasitě zabručel.

„Vtělená, to ti říkám.“ Měňavkyně poklepala starému druidovi na spánek, pak mu jemně přejela prstem pod okem a přes tvář k zahnutému nosu.

„Takže tentokrát stojíš skutečně přede mnou,“ zachechtal se Erlindir a odkazoval tím na fakt, že když někdo Měňavkyni oslovil, obvykle hovořil pouze s jejím promítnutým obrazem, s přeludem nepolapitelné čarodějky.

„Říkala jsem, že mi můžeš věřit, Vábničko,“ odvětila a použila přezdívku, kterou mu dala, když se s ním před mnoha měsíci seznámila v jeho háji.

„Kdybych ti nevěřil, přišel bych snad na toto místo?“ Rozhlédl se kolem, po tmavé krajině Stínopádu, a upřel pohled na zkroucenou pevnost a věž před sebou, na stavbu s věžičkami a mnoha – patrně oživenými – chrliči, kteří po něm pokukovali a hladově se zubili. Právě prošli nanejvýš nepříjemným močálem, který páchl smrtí a rozkladem a byl obydlen nemrtvými stvůrami. Hrad nepředstavoval zlepšení.

„Ach, Erlindire, lichotíš mi,“ škádlila ho Měňavkyně, pak ho chytila za bradu a obrátila jeho pohled zpátky k sobě. Věděla, že její čáry nevydrží věčně, a nechtěla, aby nepřirozená scenérie vytrhla druida z jejich vlivu. Erlindir byl koneckonců ze staré školy, stoupenec bohyně přírody Mielikki. „Ale pamatuj, proč jsi tady.“

„Ano, ano,“ odvětil, „kvůli té nadpřirozené kočce. Takže chceš, abych ji zničil?“

„Ach, ne, to v žádném případě!“ zvolala Měňavkyně.

Erlindir na ni zvědavě pohlédl.

„Pantera má můj přítel, lord Draygo,“ vysvětlila Měňavkyně. „Je to černo… mág, proslulý a velmi mocný.“ Odmlčela se, aby odhadla druidovu reakci, jelikož se bála, že její přeřeknutí mohlo starci odhalit její léčku. Existoval důvod, proč močál kypěl nemrtvými. Žádný druid, ať už očarovaný či ne, by nedychtil pomáhat černokněžníkovi.

„Lord Draygo se obává, že koččin pán vytváří další… zvrácenosti,“ lhala. „Byla bych ráda, kdybys mohl vytvořit mezi ním a kočkou pouto, aby viděl jejíma očima, až bude povolána domů, a abys odřízl její pouta s Astrální sférou a ukotvil ji místo toho tady.“

Erlindir na ni podezřívavě pohlédl.

„Jen nakrátko,“ ujistila ho. „Až se ujistíme, že její pán nezneužívá přírodu ke zlým úmyslům, kočku zničíme. A jeho taky, pokud to bude nutné.“

„Byl bych radši, kdybys ho přivedla ke mně, abych zjistil, jaké škody už napáchal,“ namítl Erlindir.

„Budiž,“ souhlasila čarodějka ochotně, protože lhát uměla velice snadno.

„Udržet brány otevřené bylo těžší,“ pošeptal Draygo Rychlý skrze křišťálovou kouli svému společníkovi, Parisi Ulfbinderovi, stejně vysoce postavenému a mocnému černokněžníkovi, který žil ve věži podobné té Draygově, ta jeho však nestála ve Stínové enklávě, nýbrž na půdě Torilu. „A můj učedník mi oznámil, že vrátit se domů stínovým krokem nebylo tak snadné, jak čekal.“

Paris si hladil krátký černý vous – který Draygovi připadal v oblinách křišťálové koule zvlášť výrazný. „Válčili s drowy, ne? A dozajista i s drowskými spřádači kouzel.“

„Myslím, že v tu dobu ne.“

„V útrobách Gauntlgrymu se však nacházelo velké množství drowů.“

„Podle toho, co mi řekli, ano.“

„A Glorfathel?“ zeptal se Paris a myslel tím elfského mága z žoldácké družiny Cavus Dun, který těsně před důležitou konfrontací v Gauntlgrymu dosti náhle zmizel.

„Nic o něm nevím,“ přiznal Draygo Rychlý. A rychle dodal: „Ano, je možné, že Glorfathel vyvolal nějaké magické vlny, které náš ústup zkomplikovaly. Nevíme ale, jestli nás zradil. Jistí jsme si jenom v případě trpasličí kněžky.“

Paris se opřel a prohrábl si prsty dlouhé černé vlasy. „Nemyslíte si, že to byl Glorfathel, kdo narušil stínový krok,“ uhádl.

Draygo Rychlý zavrtěl hlavou.

„A nemyslíte si ani, že by to bylo dílo drowských mágů nebo kněžek,“ pokračoval Paris.

„Stínový krok byl obtížnější,“ namítl Draygo. „Ve vzduchu visí změna.“

„Mor kouzel byl změnou,“ řekl Paris. „Postup Stínu byl změnou. Teď se jednoduše usazuje nová realita.“

„Anebo se ta stará připravuje k návratu?“ nadhodil Draygo Rychlý. Na opačné straně křišťálové koule si Paris Ulfbinder mohl pouze povzdychnout a pokrčit rameny.

Koneckonců to byla pouze teorie, víra založená na tom, jak Paris, Draygo Rychlý a několik dalších vykládalo „Cherlrigovu temnotu“, tajuplný sonet nalezený v dopise napsaném starověkým kouzelníkem Cherlrigem. Cherlrigo tvrdil, že báseň přeložil z Listí jedné trávy, nyní ztraceného svazku, který byl sepsán skoro před tisíci lety a vycházel z proroctví z doby ještě o tisíc let starší.

„Svět je plný proroctví,“ varoval Paris, jeho hlas však nezněl ani zdaleka přesvědčeně. Přece jen byl s Draygem, když dopis vyzvedli, a problémy a mocné kletby, které spolu se stránkou objevili, dodávaly jejímu obsahu jistou váhu.

„Pokud máme věřit Cherlrigovi, svazek, ve kterém sonet objevil, byl sepsán v Myth Drannoru,“ připomněl Draygo Rychlý Parisovi. „Temnými věštci ve Věži větrné písně. Nejedná se o knihu blábolů nějakého provinčního proroka.“

„Ne, ne, je ale plná záhadných zpráv,“ opáčil Paris.

Draygo Rychlý tu nešťastnou skutečnost kývnutím připustil.

„Oktáva je přesvědčena, že jde o dočasný stav,“ pokračoval Paris. „Nereagujme ustrašeně na něco, čemu úplně nerozumíme.“

„Nezahálejme, zatímco svět okolo nás se připravuje na změnu,“ opáčil starý černokněžník.

„Je to dočasný stav!“ odvětil Paris.

„Jen pokud druhé čtyřverší bude rozluštěno jako měřítko času, ne prostoru,“ připomněl Draygo Rychlý.

„Obrat v devátém verši je velmi jasným náznakem, starý příteli.“

„Existuje spousta výkladů!“

Draygo Rychlý se opřel a špičkami seschlých prstů klepal o sebe před svým zamračeným obličejem. Maně pohlédl na pergamen, který ležel obrácený čelní stranou dolů na kraji stolu. Slova sonetu mu tančila před očima, když zamumlal: „A s nepřáteli s laskavým požehnáním od bohů.“

„A vy víte o nějakém takovém oblíbenci?“ zeptal se Paris, jeho tón ale naznačoval, že už zná odpověď.

„Možná,“ přiznal Draygo Rychlý.

„Musíme ty vyvolené smrtelníky sledovat.“

Draygo Rychlý začal kývat hlavou, ještě než Paris očekávanou připomínku vyslovil.

„Budou vás vinit ze ztráty meče?“ zeptal se Paris.

„Je to selhání Herzga Alegniho!“ protestoval Draygo Rychlý až příliš vehementně.

Paris Ulfbinder našpulil silné rty a svraštil obočí.

„Nebudou ze mě mít radost,“ připustil Draygo Rychlý.

„Obraťte se soukromě na prince Rolana,“ poradil Paris a myslel tím vládce Šerotepu, mocného města ve Stínopádu, kde stála věž Drayga Rychlého. „Začíná věřit, že ‚Cherlrigova temnota‘ může být důležitá.“

„Bojí se?“

„V sázce je hodně,“ přiznal Paris a Draygo Rychlý zjistil, že s tím nemůže nesouhlasit. Když na chodbě před dveřmi uslyšel zvuky, rozloučil se starý černokněžník se svým společníkem a zakryl věšteckou kouli hedvábnou látkou.

Poznal hlas Měňavkyně – hovořila s jedním z jeho pobočníků stále kus od komnaty – a věděl, že s sebou přivedla druida, přesně jak se dohodli. Draygo Rychlý věděl, že mu zbývá několik chvil, proto vzal do ruky pergamen, zvedl si ho k očím a znovu si přečetl sonet.

Užij si hry, když stíny kradou den…

Pro ty, kdo chodit se učí, celý svět jen poloviční je.

Na houbě hodovat a loupat klas, když slunce ho zalije;

Neotálej, neboť bohové dál sní svůj sen.

Pozor si však dej, tiše mluv a našlapuj opatrně.

Jen neprobouzej božské, abys uspíšil den Rozervání!

Hluboká ztráta totiž už daleko není;

Nevyhnutelná trhlina volbou bude či ne.

Ach, ano, osamělý svět opět čeká čas putování!

Se ztracenými královstvími a poklady v dosahu,

A s nepřáteli s laskavým požehnáním od bohů.

Božskými sférami jsou vrženi celí i rozervaní,

Pro kouzla i loď chodce větru z dosahu;

A s cetkami pro ty, kdo těší se přízni bohů.

„Který bůh obdařil svým laskavým požehnáním tebe, Drizzte Do’Urdene?“ zašeptal. Všechno – Drizztova láska k přírodě, jeho status hraničáře, jednorožec, na kterém jezdil – ukazovalo na Mielikki, bohyni přírody, jenže Draygo Rychlý slyšel mnoho lidí šeptat o tom, že Drizzt je oblíbeným dítětem úplně jiné a mnohem temnější bohyně.

Seschlý starý černokněžník každopádně nepochyboval o tom, že drowský odpadlík je oblíbencem nějakého boha. V této části jeho výzkumu záleželo velmi málo na tom, kterého.

Když uslyšel klepání na dveře, znovu odložil „Cherlrigovu temnotu“ čelní stránkou dolů na stůl, pomalu vstal a vyzval Měňavkyni a jejího společníka, ať vstoupí.

„Vítejte, Erlindire, zástupce Mielikki,“ pozdravil taktně a přemítal, co by se mohl o této bohyni dozvědět, možná něco o její přízni, navíc k tomu, co druid na naléhání Měňavkyně slíbil pro Drayga udělat.

„Je to vaše první návštěva ve Stínopádu?“ zeptal se Draygo Rychlý.

Druid kývl. „Poprvé jsem vstoupil do země bezbarvých květin,“ odvětil.

Draygo Rychlý pohlédl na Měňavkyni, která sebevědomě kývla, aby mu potvrdila, že Erlindir je plně pod vlivem jejího zaklínadla.

„Chápete, co po vás chceme?“ zeptal se Draygo Rychlý druida. „Abychom mohli dále prošetřit tuto zvrácenost?“

„Připadá mi to jednoduché,“ odpověděl Erlindir.

Draygo Rychlý kývl a mávl rukou na boční dveře, čímž Erlindira vyzval, aby šel první. Když druid vykročil, starý černokněžník se zařadil po bok Měňavkyně. Pustil Erlindira do vedlejší komnaty před nimi a dokonce ho požádal, aby chvíli posečkal, pak mezi nimi zavřel dveře.

„O Drizztovi neví?“ zeptal se.

„Pochází z daleké země,“ zašeptala Měňavkyně.

„Takže si pantera s drowem nespojí? Příběhů o něm koluje mnoho a jsou slavné.“

„O Drizztu Do’Urdenovi nic neví. Zeptala jsem se ho přímo.“

Draygo Rychlý pohlédl na dveře. Byl rád, ale zároveň i trochu zklamaný. Jistě, kdyby Erlindir o Drizztovi a Guenhwyvar věděl, mohlo by být obtížné úkol provést. Mohl by pantera poznat, a takový šok by mohl prolomit čáry Měňavkyně. Zisk však mohl vyvážit ztrátu jeho služeb, neboť Erlindir jim mohl prozradit, pod velkým nátlakem samozřejmě, informace o tom, jak si Drizzt stojí s bohyní Mielikki.

„Nemohl mi lhát,“ dodala Měňavkyně. „V tu chvíli jsem už totiž byla v jeho myšlenkách a lež bych odhalila.“

„Ach, dobře,“ povzdychl si Draygo Rychlý.

Měňavkyně, která netušila nic o debatě, kterou spolu vedli Draygo Rychlý, Paris Ulfbinder a několik dalších netherilských lordů, na něj pohlédla lehce překvapeně.

Starý černokněžník odpověděl na její pohled nevýrazným, odzbrojujícím úsměvem. Otevřel dveře a spolu s Měňavkyní se připojil k Erlindirovi v boční komnatě, kde pod hedvábnou látkou podobnou té, která zakrývala jeho křišťálovou kouli, přecházela sem a tam Guenhwyvar, uvězněná v miniaturní magické kleci.

Venku před rezidencí Drayga Rychlého Efron Alegni vše sledoval a čekal. Viděl jít Měňavkyni dovnitř – nebo aspoň její přelud, jelikož v případě neúnavné iluzionistky jeden nikdy nevěděl, jestli se skutečně dívá na ni. Jejího lidského společníka neznal, stařec však rozhodně nebyl stín, nevypadal jako Netherijec a pobyt ve Stínopádu mu očividně nebyl příjemný.

Efron věděl, že jde o pantera.

Ta myšlenka v něm hlodala. Draygo Rychlý mu pantera nevrátil, kočka však patrně představovala Efronův nejlepší nástroj pomsty Dahlii. Měňavkyně ho zklamala při svém jednání s drowským hraničářem, když se snažila směnit pantera za kýžený netherilský meč, Efron však neselže. Věřil, že když získá kočku, podaří se mu odstranit jednoho z Dahliiných největších spojenců z herního pole.

Jenže Draygo Rychlý to zakázal.

Draygo Rychlý.

Efronův učitel. Za toho ho aspoň považoval.

V mysli mu stále zněla poslední slova seschlého starého černokněžníka: „Hloupý kluku, nechal jsem tě žít jenom z úcty ke tvému otci. Když teď už není, skončil jsem s tebou. Tak táhni. Pusť se za ní, mladý blázne, a brzy svého otce opět uvidíš, v temnějších zemích.“

Efron se pokusil k Draygovi vrátit, napravit rozkol mezi nimi.

Učedníci ve službách starého černokněžníka ho však důrazně vykázali.

A teď tohle – a Efron věděl, že návštěva Měňavkyně souvisí s plány, které měl starý černokněžník s panterem. S plány, které nezahrnovaly Efrona. S plány, které Efronovi nepomohou získat, co chce.

S plány, které popravdě Efronovi vše ještě víc zkomplikují.

Zmrzačený mladý tiefling, jehož mrtvá paže se neužitečně houpala za ním, dřepěl v tmavém křoví před rezidencí Drayga Rychlého po velkou část dne.

A šklebil se.

„Hrajete nebezpečné hry, starý černokněžníku,“ podotkla Měňavkyně později té noci, když si od Drayga Rychlého brala odměnu.

„Ne, pokud jsi provedla svůj průzkum a čáry správně. Ne, pokud tenhle Erlindir je jen z poloviny takový druid, jak tvrdíš.“

„Je docela mocný. Právě proto se divím, že dovolíte, aby se vrátil zpátky na Toril živý.“

„Mám snad zabít každého mocného kouzelníka a klerika?“ zeptal se Draygo Rychlý.

„Teď už ví příliš mnoho,“ varovala Měňavkyně.

„Ujistila jsi mě, že Drizzta Do’Urdena nezná a v rozlehlých zemích Faerûnu se k němu nikdy ani nepřiblížil.“

„Pravda, ale pokud choval nějaké podezření, nemohl na sebe použít podobná kouzla, jaká použil na vás – kouzla, která mu umožní vidět svět panterovýma očima?“

Draygo Rychlý strnul s rukou nataženou k polici, kde schovával brandy ze Stříbroluní. Otočil se ke své návštěvnici. „Mám chtít zpátky své peníze?“

Měňavkyně se lehce zasmála a zavrtěla hlavou.

„Tak proč ses o něčem takovém vůbec zmiňovala?“ obořil se na ni Draygo Rychlý. Nechal svá slova viset ve vzduchu a její úsměv se stal škádlivým. Chopil se láhve, nalil dvě sklenky, jednu postavil na kotec a z druhé usrkl.

„Ale, ale, lstivá dámo,“ pravil nakonec, „snažíš se ze mě vymámit mé motivy?“

„Takže přiznáváte, že by vaše… taktika vzbudila moji zvědavost, je to tak?“

„Proč? Máme přirozeně zájem o lady Dahlii a její společníky. Přivodili mi velkou úzkost a bylo by ode mě nedbalé, kdybych jim to neoplatil.“

„Byl u mě Efron,“ řekla.

„Hledal pantera.“

Kývla a Draygo Rychlý si všiml, že v ruce drží brandy, kterou jí nalil, třebaže jí sklenku nepodal a ona si pro ni nepřišla – nebo to aspoň vypadalo, že si pro ni nepřišla. „Vím, že si Efron zoufale přeje tuhle Dahlii zabít.“

„Pak mu přeji hodně štěstí!“ odvětil Draygo Rychlý nadšeně.

Jenže Měňavkyně jeho předstíraným emocím neuvěřila, stála tam a vrtěla hlavou.

„Ano, je jeho matka,“ zodpověděl Draygo Rychlý její nevyslovenou otázku. „Ze sémě Herzga Alegniho. Ta ohnivá elfka, Dahlia, ho hned po narození shodila z útesu. Škoda, že mu pád nedopřál milosrdnou smrt, přistál ale mezi borovicemi. Stromy jeho pád zbrzdily, a třebaže mu zlomily páteř, bohužel přežil.“

„Jeho zranění…“

„Ano, Efron byl a stále je ošklivě zmrzačený,“ vysvětlil černokněžník. „Jenže Herzgo Alegni ho odmítl nechat jít. Po fyzické i po emocionální stránce, po mnoho let, dokud se neukázalo, že z Efrona nic bude.“

„Že bude zkroucený. Neduživý.“

„A v tu dobu…“

„Už z něj byl čarodějův učeň, slibný mladý černokněžník pod bedlivým dohledem velkého Drayga Rychlého,“ uhádla Měňavkyně. „A co víc, stal se kyjem, kterým jste rozbil nezlomnou vůli problematického Herzga Alegniho. Stal se pro vás neocenitelným.“

„Žijeme v těžkém světě,“ postěžoval si Draygo Rychlý. „Každý musí použít všechny nástroje, které se mu nabízejí, aby dokázal správně proplouvat rozbouřenými vodami.“

Zvedl sklenku v přípitku a napil se. Měňavkyně ho napodobila.

„A čeho chcete dosáhnout nyní, prostřednictvím pantera?“ zeptala se.

Draygo Rychlý pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo. „Jak dobře znáš Erlindira?“

Tentokrát pokrčila rameny Měňavkyně.

„Uvítal by tě ve svém háji?“

Kývla.

„Je stoupencem Mielikki,“ podotkl Draygo Rychlý. „Víš, jaké má postavení?“

„Je mocný druid, rozum mu ale zatemnil věk.“

„Je ale oblíbencem své bohyně?“ zeptal se Draygo Rychlý, zjevně naléhavěji, než zamýšlel, jak mu prozradila její reakce – Měňavkyně totiž strnula a zatvářila se ustaraně.

„Musí být, aby získal moc, ne?“

„Musí být mnohem víc,“ namítl Draygo Rychlý.

„Ptáte se mě, jestli se Erlindir těší mimořádné přízni Mielikki? Jestli je Vyvolený?“

Starý černokněžník ani nemrkl.

Měňavkyně se mu vysmála. „Kdyby byl, myslíte si, že bych se ho pokusila podobně podvést? Opravdu mě máte za takovou hlupačku, starý černokněžníku?“

Draygo Rychlý směšné otázky mávnutím odmítl, usrkl pití a v duchu se pokáral za to, že se bezhlavě pustil za nápadem, který byl tak přitažený za vlasy. Uvědomil si, že jedná hloupě. Naléhavý rozhovor s Parisem Ulfbinderem se mu dostal pod kůži.

„Věděl by Erlindir o jiných lidech, kterým je jeho bohyně nakloněna?“ zeptal se.

„Pravděpodobně hlava jeho řádu.“

„Ne – anebo možná,“ řekl černokněžník. „Hledám oblíbence, známé jako ‚Vyvolené‘.“

„Mielikki?“

„Všech bohů. Jakékoli informace, které mi o nich dokážeš zjistit, velmi ocením a štědře odměním.“

Natáhl se, aby jim dolil, když se Měňavkyně velmi skepticky a velmi zaujatě zeptala: „Drizzt Do’Urden?“

Draygo Rychlý opět pokrčil rameny. „Kdo ví?“

„Možná Erlindir,“ odvětila Měňavkyně. Vyprázdnila sklenku, vykročila pryč a zastavila se jen na tak dlouho, aby střelila pohledem po místnosti, kde sem a tam přecházela Guenhwyvar.

„Užijte si čas strávený na Torilu,“ poznamenala.

„Užijte…“ zamumlal si Draygo Rychlý pro sebe, když odešla. Touto radou se často neřídil.

ČÁST 1.
ZLOMENÉ DÍTĚ

Nepovažoval jsem to za možné, svět kolem mě však dál šedne a je stále víc matoucí.

Jak široká se mi zdála hranice mezi temnotou a světlem, když jsem opustil Menzoberranzan! Překypoval jsem spravedlivou sebejistotou, i když se můj vlastní osud zdál být v sázce. Mohl jsem ale s velkým přesvědčením a vnitřním uspokojením zabušit pěstí do skály a prohlásit: „Takto svět nejlépe funguje. Toto je správné a toto špatné!“

A teď cestuji s Artemisem Entrerim.

A mou milenkou je žena, která…

Hranice mezi temnotou a světlem se nadále ztenčuje. Co mi dříve připadalo jasně dané, se nyní rychle rozplývá v matoucí mlhu.

A já jí bloudím se zvláštním pocitem odloučení.

Ta mlha tu samozřejmě byla vždy. Nezměnil se svět, pouze mé chápání světa. Vždy tu byli a vždy tu i budou zloději, jako je farmář Stuyles a jeho tlupa banditů. Podle litery zákona jsou to skutečně vyvrhelové, nejsou ale víc nemorální feudální pánové z Luskanu a i ti z Hlubiny, jejichž společenské struktury dohnaly lidi, jako je Stuyles, do neudržitelné pozice? Přepadají poutníky na cestách, aby přežili, aby neumřeli hlady, aby si našli ubohou existenci na okraji civilizace, která na ně zapomněla – ne, dokonce je opustila!

Takže na povrchu se i toto dilema zdá jasné. Jenže když Stuyles a jeho tlupa přepadá, útočí a možná i zabíjí, nejsou jejími cíli pouze posluhovači mistrů loutkářů – stejní zoufalci, kteří jen pracují v otřásajících se strukturách společnosti, aby nakrmili své blízké?

Na kterou stranu se tedy překlápí váhy morálky?

A co je z mé perspektivy a z hlediska mých rozhodnutí důležitější, kam mám následovat své zásady a pravdy, které jsou mi tak drahé?

Mám být osamělým hráčem ve společnosti jednoho a starat se jen o vlastní potřeby způsobem, který považuji za správný a spravedlivý? Mám se stát poutníkem a žít mezi stromy a zvířaty podobně jako Montolio Debruši, můj dávno ztracený učitel? Bylo by to nejjednodušší řešení. Jenže… učinilo by zadost mému svědomí, které už dávno postavilo komunitu nad jedince?

Anebo mám být velkým hráčem v malém rybníku, kde každý můj svědomím vedený čin vyšle vlny ke vzdáleným břehům?

Obě tyto možnosti zdánlivě nejlépe popisují můj dosavadní život, alespoň si to myslím, i když poslední desetiletí, kdy jsem cestoval po boku Bruenora, Tibldorfa, Jessy a Nanfudla, jsme se starali pouze sami o sebe. Při hledání Gauntlgrymu jsme stavěli své potřeby nad ty okolních komunit, alespoň z větší části.

Mám se přesunout k jezeru, kde se z mých vln stanou pouhé vlnky, nebo k oceánu společnosti, kde mé vlnky splynou s proudy dominantních civilizací?

Se strachem přemítám, kde končí arogance a vše přemáhá realita? Riskuji snad, že se natáhnu příliš vysoko, anebo se nechávám tak ovládat strachem, že se držím příliš nízko?

Opět jsem se obklopil mocnými společníky, třebaže tito nesdílejí mé morální zásady do takové míry jako ti předchozí a také se dají mnohem hůře ovládat. Společně s Dahlií a s Entrerim, se zajímavou trpaslicí, která si říká Ambra, a s mnichem značných dovedností jménem Afafrenfere bychom dozajista mohli rázně zasáhnout do některých z naléhavějších problémů, které trápí širší oblast severního Mečového pobřeží.

Nepochybuji však o tom, že by to bylo riskantní. Vím, kým Artemis Entreri byl, a to bez ohledu na to, kým doufám, že se nyní stane. Dahlia má jisté vlastnosti, které mě uchvacují, je ale nebezpečná a pronásledují ji démoni, jejichž velikost teprve začínám chápat. A jsem nyní v její společnosti vyveden z míry, neboť zjevení podivného mladého tieflinga uvrhlo její mysl do nebezpečného zmatku.

Ambra – Jantar Chrupavka O’Mlatová z adbarských O’Mlatů – si patrně zaslouží moji důvěru nejvíce ze všech členů této skupiny, jenže když jsem se s ní setkal poprvé, patřila k družině, kterou poslali z rozkazu temných sil zabít mě a zajmout Dahlii. A Afafrenfere… no, toho prostě neznám.

S ohledem na to, co je mi o mých společnících známo, ale s jistotou vím, že pokud chci zůstat věrný svým morálním zásadám a pravdám, které jsou mi tak drahé, nemohu je následovat.

A jestli je můžu nebo bych je měl přesvědčit o tom, aby oni následovali mě, je už úplně jiná otázka.

– Drizzt Do’Urden

1
OZVĚNY MINULOSTI

Po obloze plula tmavá mračna, tu a tam se jimi však prodral měsíční svit, pronikl oknem do pokoje a rozlil se po Dahliině hladkém rameni. Spala na boku, otočená zády k Drizztovi.

Drow se opřel o loket a ve světle měsíce se na ni zadíval. Teď spala klidně a dýchala rytmicky a vyrovnaně, ještě před krátkou chvílí se však zmítala, jako by ji trápila noční můra, a křičela: „Ne!“

Zdálo se, že se po něčem natahuje, aby něco chytila nebo si možná přitáhla něco zpátky.

Drizzt samozřejmě nedokázal rozlišit detaily. Připomnělo mu to, že jeho společnice je mu vskutku neznámá. Jaké démony nosila Dahlia na svých hladkých ramenou?

Drizzt zvedl pohled k oknu a k širému světu za ním. Co tu vlastně dělal, zpátky v Letohradu? Čekal snad na něco?

Do Letohradu se vrátili po nebezpečné výpravě do Gauntlgrymu, během níž objevili mnoho překvapení a získali rovněž dva nové společníky, trpaslici a člověka. Entreri přežil, třebaže to nečekal, neboť meč, o němž byl přesvědčen, že mu vděčí za svoji dlouhověkost, byl zničen.

Skutečně, když Drizzt hodil Charonův spár do jámy prvorozeného, udělal to s téměř úplnou jistotou, že Artemis Entreri bude spolu s čepelí zničen. A přesto Entreri přežil.

Vydali se do temnoty a zvítězili, ani Drizzt, ani Dahlia si ale to dobrodružství neužili a ani se neradovali z vítězství. Drizzt stále cítil odpor a žárlivost, jelikož Dahlia a Entreri toho v posledních dnech dost sdíleli, jistou intimitu, která byla hlubší než cokoli, co zažil s Dahlií on, jak se obával. Drizzt byl její milenec, Entreri ji pouze políbil – a to ještě ve chvíli, kdy si byl jist, že zemře. A přesto se Drizztovi zdálo, že se Dahlia otevřela po emocionální stránce Entrerimu víc, než kdy jemu.

Drizzt pohlédl zpátky na Dahlii.

Byl tady v Letohradu proto, aby se rozptýlil? Stal se jeho život pouhou sérií rozptýlení, než si najde cestu do hrobu?

Už mnohokrát v minulosti se Drizzt odevzdal Lovci, bojovníku ve svém nitru, který toužil jen po bitvě a krvi. Lovec tlumil bolest. Už mnohokrát ochránil Lovec Drizzta před jeho vlastním zlomeným srdcem, zatímco dny ubíhaly a jeho rány se hojily, aspoň trochu.

Drizzt přemítal, jestli totéž dělá i nyní. Ta představa mu připadala zvrácená, jenže co když skutečně využívá Dahlii stejně jako své nepřátele na bojišti v časech minulých?

Ne, je za tím víc, rozhodl se. Má Dahlii rád. Přitahuje ho k ní něco víc než jen sexualita a potřeba společnosti. Tato elfka má tolik stránek, které ho škádlí a uchvacují. Ukrývá se v ní něco – jak se zdá dokonce i před ní samotnou – co Drizzta nepopiratelně uchvacuje.

Jenže když opět zvedl pohled k oknu a k širšímu světu za ním, musel si přiznat, že skutečně nedělá nic jiného, než že vyčkává – že čeká, až bolest z konečného rozpadu Společníků síní odezní. Anebo je za tím patrně ještě něco hlubšího.

Bál se, byl dokonce vyděšený.

Obával se, že jeho život byla lež, jeho oddanost komunitě a přesvědčení, že společné dobro stojí za to, aby se za něj bojovalo, byla pošetilá, neboť svět je plný sobeckosti a zla. Zdálo se mu, že se mu tíha temnoty posmívá.

K čemu to všechno bylo?

Překulil se na kraj postele a posadil se. Vzpomněl si na Luskan a na strašlivý pád kapitána Deudermonta. Vzpomněl si na farmáře Stuylese a jeho bandu lupičů a na šedou mlhu, v níž žili, lapeni někde mezi morálkou a nezbytností, mezi zákony a základními právy každé živé bytosti. Vzpomněl si na Dohodu z Garumnovy rokle, která ustanovila orcké království na prahu trpasličí domoviny – byl to největší úspěch krále Bruenora, nebo jeho největší chyba?

Anebo ještě hůř, záleželo na tom vůbec?

Po mnoho úderů srdce se ta otázka točila ve vzduchu před ním, mimo jeho dosah. Nebyl jeho život ničím víc než jednou velkou pošetilostí?

„Ne!“ řekla Dahlia znovu a přetočila se.

Odmítnutí se rozeznělo Drizztovým nitrem, ještě než dosáhlo k jeho uším. Ohlédl se přes rameno. Ležela na zádech a opět klidně dřímala, měsíční svit jí dopadal na tvář a byl dost jasný na to, aby odhalil její modré tetování.

Ne! Drizzt to slyšel znovu ve svém srdci a duši a místo selhání a ztrát se donutil vzpomínat na vítězství a radosti. Vzpomínal na mladého Wulfgara, ze kterého pod jeho a Bruenorovým vedením vyrostl dobrý, silný muž, který spojil barbarské kmeny a lid Desetiměstí a dal jim společný cíl.

To přece nebylo Pyrrhovo vítězství!

Znovu zavzpomínal na Deudermonta, ne na jeho konečnou porážku, nýbrž na nespočet vítězství, jichž dosáhl na moři, když přinášel spravedlnost do vod ovládaných nemilosrdnými piráty. Konečný výsledek událostí v Luskanu nemohl vymazat všechno dobré, co dokázal, a kolik nevinných dobrý kapitán a posádka Mořského skřítka zachránili?

„Byl jsem takový hlupák,“ zašeptal Drizzt.

Odhodil stranou nerozhodnost, osobní bolest i tmu.

Vstal, oblékl se a zamířil ke dveřím. Ohlédl se po Dahlii, pak se vrátil zpátky, sehnul se a políbil ji na čelo. Ani se nepohnula a Drizzt tiše opustil místnost a poprvé od pádu krále Bruenora kráčel s jistotou.

O kus dál v chodbě zaklepal na dveře. Když se hned nikdo neozval, zaklepal znovu a hlasitěji.

Jen v kalhotách a s pocuchanými vlasy otevřel dveře dokořán Artemis Entreri. „Co?“ zeptal se a v hlase měl podráždění, ale i starost.

„Pojď se mnou,“ požádal Drizzt.

Entreri se na něj nevěřícně zadíval.

„Ne hned teď,“ objasnil Drizzt. „Ne dnes v noci. Ale až opustím Letohrad. Mám nápad… cíl, ale potřebuji tvoji pomoc.“

„Co máš za lubem, drowe?“

Drizzt zavrtěl hlavou. „Nemůžu to vysvětlit, ale ukážu ti to.“

„Za dva dny vyplouvá loď na jih. Mám v úmyslu být na ní.“

„Žádám tě, aby sis to rozmyslel.“

„Tvrdil jsi, že ti nic nedlužím.“

„Nedlužíš.“

„Tak proč bych tě měl následovat?“

Drizzt se v reakci na jeho neodbytný cynismus zhluboka nadechl. Proč se ho všichni okolo něj neustále ptali: ‚Co z toho budu mít?‘

„Protože tě o to žádám.“

„Chce to něco víc,“ prohlásil Entreri.

Drizzt na něj prosebně hleděl. Entreri začal zavírat dveře.

„Vím, kde můžeš najít svoji dýku,“ vyhrkl Drizzt. Neměl v úmyslu to říct, vlastně vůbec neplánoval pomoct Entrerimu získat ji zpátky.

Vypadalo to, jako by se Entreri lehce předklonil. „Moji dýku?“

„Vím, kde je. Nedávno jsem ji viděl.“

„Mluv.“

„Slib mi, že půjdeš se mnou,“ opáčil Drizzt. „Naše cesta nás k ní brzy zavede.“ Na okamžik se odmlčel, pak musel dodat, kvůli sobě, když už ne kvůli Entrerimu: „Každopádně se mnou pojď, ne kvůli dýce ani kvůli čemukoli, co bys mohl získat. Potřebuješ to stejně jako já, můj starý nepříteli.“ Drizzt svým slovům zcela věřil, protože i když ho plán, který v myšlenkách formuloval, zavede na důležitou osobní cestu, ještě důležitější by se mohl ukázat být pro Artemise Entreriho.

Drizzt si uvědomoval, že tento rozporuplný, hluboce zjizvený muž před ním se může stát měřítkem všeho.

Dokáže cesta Artemise Entreriho Drizztovi, že měl pravdu, anebo udělá z jeho života ještě větší lež?

Entreri se stále snažil pochopit poslední větu, když se na něj Drizzt opět soustředil.

„Z mého pohledu je dobrá jakákoli cesta,“ odvětil Entreri a pokrčil rameny.

Drizzt se usmál.

„Za úsvitu?“ zeptal se Entreri.

„Musím napřed něco udělat,“ vysvětlil Drizzt. „Potřebuji den, možná dva, pak půjdeme.“

„Získat zpátky moji dýku,“ řekl Entreri.

„Získat mnohem víc,“ odvětil Drizzt, a když Entreri zavřel dveře, pro sebe si dodal: „Pro nás oba.“

Drizztův krok byl mnohem lehčí, když se vrátil zpátky k Dahlii. Venku se vyjasnilo a měsíc svítil silněji.

Drizztovi se to při pohledu ven z okna zdálo příhodné, díval se totiž na svět v novém světle a s novou nadějí.

Zničehonic.

Drizzt a Dahlia bloumali po lesní cestě na jihovýchod od Letohradu – bloumali, neboť drow navzdory své dychtivosti nechal Dahlii udávat tempo. Drizzt nepočítal s tím, že by ho dnes doprovodila, a ani ji o to nežádal. Hledal dům rusovlasé věštkyně Aruniky, která mu kdysi nabídla – a doufal, že znovu nabídne – svůj názor na Guenhwyvar.

Bledé sluneční světlo vrhalo dlouhé stíny skrze větve stromů, poprašovalo zem před nimi a na spadaném listí vypadalo oranžově. Zima ještě nedorazila, už ale nebyla daleko. Některé stromy už přijaly podzimní barvy a nyní se obnažené vystavovaly studenému větru, zatímco jiné paličatě lpěly na posledním listí.

„Proč jsme tady?“ zeptala se Dahlia, a ne poprvé.

Její slova vytrhla Drizzta z úvah a nemálo ho podráždila. Napadlo ho, že by mohl Dahlii připomenout, že s ním šla dobrovolně, a třeba i dodat, že by mu bylo milejší, kdyby zůstala s ostatními ve městě.

Napadlo ho to, věděl ale, že to neřekne.

Nechal její slova být. Toto byla jeho říše, les, doména jeho bohyně, místo, které mu nejvíce připomínalo moc přírody. Ta pokorná představa umožňovala Drizztovi pohlížet na problémy a věci, které mu dělaly starosti, z jiné perspektivy. Z širšího úhlu pohledu, v cyklu života a smrti, v rozlehlosti božských sfér, se tolik „problémů“ zdálo nepodstatných.

Jenže Dahlia ho znovu ponoukla stejnou otázkou.

„Mohla jsi zůstat v Letohradu,“ odpověděl Drizzt, než mohl zvážit svá slova.

„Ty mě s sebou nechceš?“ řekla Dahlia a do hlasu se jí rázem vloudilo hrubé ostří. Drizzt si mohl pouze povzdychnout, neboť si uvědomil, že spadl rovnou do pasti. Snažil se svůj vztah s Dahlií pochopit, to asi především, a věděl, že ona je na tom stejně. Logika a zdravý rozum byly bohužel v osobních vztazích často přebity primitivnějšími, mocnějšími emocemi.

„Jsem rád, že jsi tady,“ řekl jí Drizzt. „Jen bych si přál, abys tomu byla ráda taky.“

„Nikdy jsem neřekla…“

„Už tucetkrát ses mě zeptala, proč jsme tady. Možná nemám žádný důvod kromě toho, že si chci užít sluneční paprsky pronikající skrze koruny stromů v lese.“

Dahlia se zastavila, tvrdě se na něj zadívala a založila si ruce v bok a Drizzt si nemohl pomoct, taky se zastavil a oplatil jí pohled.

Dahlia zavrtěla hlavou. „Posledních několik dní jsi pořád zamyšlený. Sotva mě vnímáš. Jsi tady se mnou, a přesto tu nejsi. Proč jsme tady?“

Drizzt si povzdychl a kývl. „Po výpravě do Gauntlgrymu mám víc otázek než odpovědí.“

„Šli jsme tam zničit meč. Zničili jsme ho.“

„Pravda,“ připustil Drizzt. „Ale…“

„Ale Artemis Entreri žije,“ přerušila ho Dahlia. „To ti to tolik vadí?“

Drizzt zaváhal a zvážil řadu otázek ve své mysli, tu, kterou mu právě položila Dahlia, však zamítl. V konečném důsledku byla záležitost s Entrerim pouhou drobností, když ji zvážil ve světle skutečného důvodu, proč ten den vyrazil do lesa: chtěl zjistit víc o Guenhwyvar.

„Má teď tvůj život vůbec nějaký smysl?“ zeptal se. Ustoupila o krok, zaujala více obrannou pozici a pečlivě si ho měřila.

„Od chvíle, co jsme se dali dohromady, máme za sebou několik výprav,“ vysvětlil Drizzt. „Všechny byly naléhavé. Vrátili jsme prvorozeného zpátky do jeho magické pasti. Pomstili jsme se Syloře i Herzgovi Alegnimu, pak jsme šli a osvobodili Entreriho od jeho zákeřného zotročení mečem. Naše výpravy byly věcí drobných, zato důležitých potřeb, jenže jaký je vyšší cíl, který je všechny váže dohromady?“

Dahlia na něj zírala, jako by mu narostla druhá hlava. „Přežít,“ odvětila uštěpačně.

„Kdepak!“ opáčil drow. „Mohli jsme přenechat tuto oblast silám prvorozeného. Mohli jsme odejít pryč od těchto nepřátel.“

„Pronásledovali by nás.“

„Fyzicky, nebo jenom ve tvých snech?“

„Oběma způsoby,“ rozhodla Dahlia. „Sylora by se nás pokusila najít a Alegni…“ Odplivla si.

„Takže naše cíle určovaly naléhavé potřeby.“

Dahlia pokrčila rameny a dál se tvářila netečně.

„Jenže co teď?“ zajímal se.

„Neptáš se mě,“ odvětila Dahlia. „Jen mě připravuješ na nějakou cestu, která bude podle tebe stát za to.“

Drizzt se tomu po mnoho úderů srdce mohl jen smát, pak pokrčil rameny. „Ptám se,“ řekl nakonec. „Ptám se tebe i sám sebe.“

„Dej mi vědět, až najdeš odpověď,“ odvětila elfka a otočila se zpátky k severu, k Letohradu.

„Je to už jen kousek,“ řekl Drizzt, než mohla udělat víc než dva kroky.

Dahlia se zastavila a otočila se. „Co?“ obořila se na něj.

„Věštkyně Arunika,“ přiznal Drizzt. „Chci si s ní znovu promluvit o Guenhwyvar.“ Ještě chvíli na ni hleděl, pak se otočil, pokrčil rameny a vykročil směrem k jihu. Dahlia ho rychle dohonila.

„Mohl jsi mi to říct, už když jsme odcházeli,“ namítla Dahlia.

Drizzt opět jen pokrčil rameny. Záleželo na tom? Nebyl si ani jist, kde vlastně Aruničin dům je. Jelvus Grinč mu řekl, že někde na jihu, nikdo to ale nevěděl úplně přesně.

Při jeho poslední schůzce s ní, po porážce Stínovanů v Letohradu a před výpravou do Gauntlgrymu, mu věštkyně tvrdila, že necítí vůbec žádné spojení mezi soškou, kterou Drizzt nosil u sebe, a panterem, kterého dříve vyvolávala. Pokud Drizzt věděl, nic se nezměnilo.

Než ale opustí toto místo, musí to ještě jednou zkusit. Své nejvěrnější společnici dlužil tohle a ještě mnohem víc.

Kvůli myšlenkám, které mu kolovaly hlavou, málem minul boční pěšinu, kterou nedávno prošlapala velká družina, což by bystrému hraničáři obvykle neuniklo. V poslední chvíli se otočil, přesunul se zpátky k pěšině a hluboko se předklonil, aby si prohlédl měkkou půdu. Dahlia k němu přistoupila.

„Stopy nejsou staré,“ podotkla elfka.

Drizzt si dřepl, prozkoumal tvrdost půdy a pečlivě prostudoval jeden zřetelný otisk. „Goblini.“ Vstal a zadíval se do lesa. Napadlo ho, že boční pěšina může vést k Aruničinu domu. Napadly ji snad ty špinavé malé bestie?

Pokud ano, patrně najde tlupu mrtvých goblinů poházenou okolo Aruničina nepoškozeného příbytku. Ta žena byla podle všeho velmi mocná protivnice.

„Anebo Ashmadai,“ odvětila Dahlia a měla tím na mysli fanatické uctívače ďábla, kteří tvořili armádu Sylory Salm v Zeleném lese. Od Sylořina pádu se její síly rozprchly po celé oblasti, to jim aspoň řekly stráže Letohradu.

„Goblini,“ trval na svém Drizzt. Vydal se po úzké pěšině, po několika krocích se však ohlédl po Dahlii, která za ním nevyrazila.

„Mohli by napadnout kteroukoli z karavan, která sem zamíří před příchodem zimních sněhů z Hlubiny,“ řekl Drizzt, ale Dahlia pouze pokrčila rameny. Zjevně to na ni neudělalo žádný dojem.

Její nezájem Drizzta zabolel, nebyl však nečekaný. Věděl, že má před sebou dlouhou cestu, pokud skutečně doufá probudit v ní zájem o potřeby jiných.

Přesto se usmála, zvedla v ruce hůl, magickou tyč známou jako Kozahova jehla, prošla kolem Drizzta a zamířila po úzké pěšině hlouběji do lesa.

„Už víc než desetiden jsme s nikým nebojovali,“ podotkla. „Hodil by se mi trénink… a peníze.“

Drizzt ještě nějaký čas studoval silnici, zatímco elfka se vzdalovala. Z jejích slov nesobeckost zrovna nečišela, ale možná tam přece jen byla, pohřbená pod jejím hněvem.

Přece jen se vrátila do Gauntlgrymu a k prvorozenému, a i když předstírala, že to udělala jen proto, aby se pomstila Syloře Salm, Drizzt znal pravdu. To vina přivedla Dahlii zpátky k tak velké hrozbě na tak temném místě. Vina pramenila z její potřeby napravit zlo, které pomohla napáchat, neboť sehrála v osvobození monstrózního ohnivého stvoření svoji roli a tudíž i v katastrofě, která před desetiletím vyhladila Letohrad.

Hluboko v Dahliině nitru byly pohřbeny soucit, empatie a cit pro dobro a zlo.

Drizzt tomu věřil, třebaže se obával, že hlavně proto, že musí.

O chvíli později, slunce jim stálo pořád vysoko nad hlavou, si Drizzt dřepl a zadíval se skrz houští před sebou. Zvedl pěst na znamení, že se má Dahlia držet zpátky. Goblini byli přímo před nimi a nedaleko, což poznal, protože je cítil. Pravděpodobně se utábořili hluboko ve stínech hustého javorového háje a několika balvanů, poněvadž neměli rádi slunce a jen málokdy cestovali za denního světla.

Pokynul Dahlii, aby zamířila doprava, a zatajil dech, když vykročila a pod nohama jí hlasitě zakřupalo listí. Drizzta napadlo, jestli se vůbec snaží být opatrná. Anebo prostě trucovala?

Drizzt zavrtěl hlavou a snažil se nechat to být. Na zemi ležel hustý hnědý podzimní koberec. Dokonce i Drizzt, temný elf a zkušený hraničář, by měl problém pohybovat se tiše. Takže si řekl, že na tom nezáleží. Vzal do ruky Taulmaril, vložil do něj šíp a plížil se kupředu, aby získal lepší výhled. Konečně tábor spatřil – nebo to, co z něj zbylo.

Drizzt se narovnal, pohlédl na Dahlii a jeho výraz dával jasně najevo, že už se nemusí snažit být potichu. Někdo nebo něco se do tábora dostalo před nimi – a zničilo celé místo i s jeho osazenstvem.

Kolem leželi rozmetaní mrtví goblini a stejně tak i jejich potrhané, brouky prolezlé přikrývky. Z několika malých polen stále stoupal slabý kouř. Patrně se jednalo o pozůstatek táborového ohně, který byl během bitky rozkopán.

Drizzt vytáhl šíp z luku, vrátil ho zpět do toulce a Taulmaril si přehodil přes rameno. Dahlia se zatím objevila po straně tábora se širokým úsměvem na rtech a Drizzt si uvědomil, že od ní nedokáže odtrhnout pohled, jak tam tak stála v ranním světle – a vlastně v jiném světle, než v jakém se odehrávaly jejich nedávné rozhovory.

Černé vlasy s rudými tóny měla opět upravené v hezkém mikádu a lehce se jí pohupovaly okolo ramen pod módním černým koženým kloboukem se širokou krempou, kterou měla na pravé straně zvednutou a přišpendlenou. Slunce pronikající korunami stromů jí tančilo po modrém tetování na tváři. V ranním světle nepřipadaly Drizztovi ty značky tak nelítostné, nýbrž měkké a dokonce nevinné, jako pihy na tváři dovádějícího dítěte.

Drow si připomněl, že Dahlia je mistryní převleků a manipulace. Bylo víc než možné, že s ním manipuluje i v tuto chvíli. Přesto se od ní nedokázal odvrátit.

Černou vraní pláštěnku si přehodila přes ramena vzad, bílou blůzku měla hluboko rozepnutou, a to až dolů k černé vestě, která jí obepínala štíhlý trup. Její černá, krátce a našikmo střižená sukně odhalovala velkou část jejích krásně tvarovaných nohou – tu část, kterou nezakrývaly vysoké černé boty.

Byla dokonalou směsicí nevinnosti a slibné svůdnosti – jinými slovy, Dahlia byla nebezpečná. A on by si to měl radši pamatovat, hlavně po jejich dobrodružstvích s Artemisem Entrerim.

Drizzt však nedokázal své myšlenky týkající se Dahlie utřídit. Ne teď, nikdy. Sledoval, jak vešla do tábora a nedbale dloubla do mrtvého goblina Kozahovou jehlou, kterou měla stále poskládanou do tlusté vycházkové hole o délce čtyř stop. Najednou působila sladce, sexy a krutě, jako by se ho chystala políbit nebo zabít a nezáleželo jí na tom, co z toho to bude. Jak to bylo možné? Jaká magie ji obklopovala? Anebo byla na vině jeho vlastní mysl, jak Drizzt přemítal?

„Někdo se sem dostal před námi,“ pravila.

„Zdá se. Ušetřil nám problémy.“

„Chceš říct, že nás připravil o zábavu,“ odvětila s křivým úsměvem. Vytáhla zpoza opasku malý nůž. „V Letohradu nabízí za gobliní uši odměnu.“

„My je nezabili.“

„Na tom bude sotva záležet.“ Sehnula se i s nožem, ale Drizzt k ní přistoupil, chytil ji za paži a opět ji postavil.

„Budou chtít vědět, kdo nebo co to udělalo,“ pravil drow. „Ashmadai? Netherilská hlídka?“

Dahlia o jeho slovech chvíli přemítala, pak pohlédla dolů. „No,“ řekla. „Vím, co to udělalo, i když ne přesně kdo.“

Drizzt se zadíval na mrtvého goblina, kterého přetočila. Způsob, jakým se mrtvola překlopila, odhalil její hrdlo a dvě ranky na něm jakoby po špičácích.

„Upír,“ pravila Dahlia.

Drizzt se na ránu zadíval a hledal jinou odpověď. Možná to byl vlk, řekl si, i když věděl, že je to směšné. Vlk by oběť takto nezakousl a nenechal by hrdlo nepoškozené. Přesto, představa dalšího upíra Drizzta zrovna nelákala. Jednoho takového tvora měl víc než dost v útrobách Gauntlgrymu; zabil Bruenora a Tibldorfa Pwenta.

„Nemůžeš to vědět jistě,“ namítl Drizzt a nejen ze zoufalé naděje, neboť něco mu na celé věci nehrálo. Přesunul se ke straně, kde okolo malé větve visel omotaný potrhaný stan.

„V tomto ohledu mám nějaké zkušenosti,“ řekla Dahlia. „Vím, jak takové rány vypadají.“ Ano, Drizzt tušil, že upír Dor’crae, který napadl Bruenora v předsíni jámy prvorozeného, byl Dahliin milenec.

Drizzt se ze všech sil snažil na Dor’craea nemyslet. Snažil se zaplašit tu myšlenku obrázkem pěkné elfky vcházející do tábora, snažil se pohřbít ji pod čirou přitažlivostí, kterou v něm ta žena vzbuzovala.

A když to nepomohlo, nechal se ovládnout přetrvávajícím dojmem odloučení.

Drizzt tasil scimitar, odhodil s ním stranou stan a odhalil další gobliny nebo přesněji řečeno jejich části poházené okolo. Studoval tu ohavnou scénu, trhliny v jejich šatech a kůži. Tyto rány znal Drizzt lépe, cestoval totiž po boku bojovníka, který je rozdával, mnoho desetiletí.

„Bojechtivec,“ zašeptal zmateně.

„Ne,“ řekla Dahlia. „Viděla jsem ty stopy po zubech už dřív…“ Její hlas se vytratil, když k němu přistoupila a bezpochyby si všimla, že v této části zničeného tábora došlo k jinému masakru.

„Upír,“ trvala na svém.

„Bojechtivec,“ opáčil Drizzt.

„Musíš se se mnou pořád hádat?“ Položila tu otázku nedbale, Drizzt však z jejích slov vycítil skutečný hněv. Kolikrát to ostří v poslední době proniklo do Dahliina hlasu?

„Jenom když se mýlíš.“ Drizzt jí věnoval odzbrojující úsměv – a uvědomil si, že je to patrně první pobavený pohled, který na Dahlii upřel od chvíle, co opustili útroby Gauntlgrymu, nebo přesněji řečeno od chvíle, kdy se Dahlia s Artemisem Entrerim vášnivě políbili. „Proto ti asi musí připadat, že je to pořád,“ škádlil Drizzt, odhodlaný překonat svoji negativitu a žárlivost.

Dahlia naklonila hlavu na stranu. „Konečně jsi přestal trucovat?“ zeptala se.

Její otázka Drizzta zaskočila, neboť mu připadalo, že Dahlia promítá vlastní špatnou náladu na něj. Anebo možná přiznávala, že její vlastní trucování – nebo truchlení, šok či kombinace obojího – musí skončit.

Otázka ale popíchla Drizzta na mnohem hlubší úrovni a patrně hlouběji, než Dahlia zamýšlela. Drizzt nedokázal popřít pravdu jejích slov.

Pro Drizzta zůstávala Dahlia velkou záhadou, dokázala totiž vést jeho emoce, kamkoli chtěla, jak se zdálo, a to stejně snadno, jako měnila svůj účes. Ale v případě Entreriho… ne, její triky by na Entreriho nezabraly. Neboť Artemis Entreri ji znal nebo o ní aspoň něco věděl, něco, co překonávalo její účesy, pleť bez tetování a šaty, svody či sladkost. Před Drizztem možná stála nahá fyzicky, jenže před Entrerim se obnažila emocionálně, odhalila mu jádro problémů, které ji pronásledovaly.

Drizzt je zahlédl pouze krátce, a sice v podobě zlomeného, zkrouceného mladého tieflinga, černokněžníka jménem Efron, a v Dahliině reakci na něj.

„A co ty?“ odvětil Drizzt. „Za desetidny, které uplynuly od doby, co jsme opustili Gauntlgrym, jsi skoro nic neřekla.“

„Možná nemám co říct.“ Dahlia zaťala čelisti, jako by se obávala toho, co by z ní mohlo vypadnout, kdyby třeba jen trošičku polevila v disciplíně. „Vezmu si jejich uši,“ řekla a zamířila pryč.

Následoval ji ven z tábora a zpátky do lesa, pohyboval se pomalu, skláněl se k nízko k zemi a pátral po zlomených stéblech nebo po šlápotách. Šla dlouho a odpočinula si až na prosluněné mýtině, kde jediný napůl pohřbený balvan představoval pohodlný posed.

Dahlia se opřela, sundala si klobouk, prohrábla si vlasy a zvedla tvář ke slunci.

„Pojď se mnou,“ požádal ji. „Musíme zjistit, kdo nebo co zabilo ty gobliny. V okolí je upír, jak tvrdíš.“

Dahlia pokrčila bez zájmu rameny.

„Anebo bojechtivec,“ pokračoval Drizzt paličatě. „A pokud mám pravdu já, měli bychom ho radši najít. Byl by z něj mocný spojenec.“

„To jsem si myslela i o svém upířím milenci,“ řekla Dahlia a zdálo se, že ji těší, jak se Drizzt při jejích slovech ušklíbl.

„Promluvíme si vůbec někdy o tom, co se stalo v Gauntlgrymu?“ zeptal se Drizzt najednou. „Ten zmrzačený tiefling tě obvinil z vraždy.“ Dahliin výraz se rázem změnil. Prudce se na něj zamračila.

Dahlia těžce polkla a neodvrátila se od Drizzta, když si sedal vedle ní.

„Tvrdil, že Alegni byl jeho otec,“ nevzdával se Drizzt.

„Sklapni,“ varovala Dahlia.

„Nazval tě svojí matkou.“

Zabodla do něj oči a Drizzt očekával, že se natáhne a rozškrábe mu obličej, nebo že vybuchne a začne hlasitě klít.

Nic z toho však neudělala a možná právě to ho nejvíce znepokojilo. Prostě tam seděla a civěla na něj. Nad hlavami jim plul mrak, který zakryl slunce a vrhl na Dahliinu pěknou tvář stín.

„Samozřejmě je to nepravděpodobné a patrně i nemožné,“ řekl Drizzt tiše a snažil se ustoupit.

Dahlia seděla naprosto nehybně. Skoro slyšel tlukot jejího srdce, anebo patřil jemu? Uplynulo mnoho okamžiků. Drizzt je přestal počítat.

„Je to pravda,“ přiznala a nyní se Drizzt zatvářil tak, jako by schytal políček.

„Nemožné,“ odpověděl nakonec. „Je to mladík, ale i ty jsi mladá…“

„Byla jsem sotva víc než dítě, když na můj klan dopadl stín Herzga Alegniho,“ řekla Dahlia a hovořila tak tiše, že Drizzt sotva slyšel její slova. „Před dvaceti lety.“

Drizztovy myšlenky se točily v kruzích a velmi snadno dospěly k temnému vyústění, k němuž Dahliina slova směřovala. Pokusil se odpovědět, jenže zjistil, že dokáže jen bezmocně koktat tváří v tvář hrůze, která překonávala vše, co znal. Vzpomněl si na své mládí a na to, jak se mu po ukončení studia na Bojové Magthere chlípně nabídla vlastní sestra a donutila ho s odporem uprchnout.

Napadlo ho, že by mohl Dahlii svůj příběh povědět, snažit se tvrdit, že chápe její bolest, potom si však uvědomil, že jeho vlastní zkušenost dozajista bledne ve srovnání s jejím traumatem.

A tak jen chvíli koktal a nakonec se natáhl a objal ji paží, aby si ji přitáhl blíž.

Vzdorovala, ale chvěla se. Slzy, které jí kanuly z modrých očí, pramenily z hlubokého žalu, jak věděl, i když tiše vrčela, aby zamaskovala svoji slabost.

Jenže popírání nemohlo vydržet věčně a hněv nedokázal zakrýt její jizvu.

Drizzt se pokusil si ji přivinout blíž, ona se mu však vytrhla, vyskočila na nohy, kousek poodešla a otočila se k němu zády.

„Takže teď už to víš,“ prohlásila a její hlas byl studený jako led nejhlubší zimy.

„Dahlie,“ žadonil a zariskoval a vykročil k ní. Měl by k ní přijít, chytit ji, pevně si ji k sobě přitisknout a pošeptat jí, že může dát průchod své bolesti? Chtěla to? Nevypadalo to tak, a přesto dovolila Entrerimu, aby ji políbil…

S vlastním zavrčením Drizzt potlačil tu směšnou žárlivost. Nešlo tu o něj ani o jeho vztah s Dahlií a už vůbec ne o její okamžiky s Entrerim. Šlo tu o Dahlii a o její hlubokou bolest.

Nevěděl, co říct nebo co dělat. Cítil se jako dítě. Vyrostl tam, kde lži, vraždy a zrada byly součástí života, možná na nejodpornějším místě na světě, proto si myslel, že se obrnil vůči jizvám zvrhlosti a nelidskosti. Byl Drizzt Do’Urden, hrdina Planiny ledového větru, hrdina Mitrilové síně, který vybojoval tisíc bitev a zabil tisíc nepřátel, který sledoval, jak jeho drazí přátelé umírají, který miloval a ztratil. Byl vyrovnaný, imunní vůči temným realitám života…

To si aspoň myslel.

To si aspoň nalhával.

Směs emocí, která v tu podivnou chvíli Dahlií zmítala, mu však byla cizí. Šlo tu o temnotu znásobenou temnotou, nenapravitelnou a mimo veškeré konejšení, které mohl Drizzt nabídnout na základě svých méně komplikovaných zkušeností. Dahlia si protrpěla něco, co zasáhlo její nitro, násilí větší než je nepřítelův meč, a Drizzt se do ní nedokázal vcítit, nedokázal ji ani pochopit.

„Pojď,“ požádala ho Dahlia silným, vyrovnaným hlasem. „Najděme toho zabijáka.“ Vyrazila do lesa.

Drizzt ji překvapeně sledoval, dokud mu nedošlo, že nyní touží po lovu už jen proto, aby si našla nepřítele, s nímž by mohla bojovat. Emoce, které Drizzt v Dahlii probudil, byly příliš hluboké a Dahlia nemohla najít útěchu v Drizztově váhavém objetí ani v jeho nemotorných slovech, a tak potřebovala najít někoho, něco, co by mohla zničit.

Drizzt pochopil, že propásl svůj okamžik. Že ji zklamal.

Mnich stál na hlavním náměstí Letohradu, hleděl na své ruce a obracel si je před očima.

„To je ňáký bojový cvik?“ zeptala se Ambra.

„Hledám nějaký náznak stínu,“ odvětil bratr Afafrenfere úsečně. „Co jsi to se mnou provedla, trpaslice?“

„Jak sem řekla,“ odvětila Ambra. „Nemužeš vypadat jako stín, dyž se chceš toulat zeměma Torilu, že ne?“

„Není to iluze,“ protestoval Afafrenfere. „Moje pokožka je světlá.“

„Takže je to tvý srdce?“ zeptala se trpaslice.

Afafrenfere se na ni zamračil.

„Jak dlouho si byl stín?“

„Oddal jsem se Stínopádu,“ protestoval Afafrenfere.

„Pcha, zamiloval ses, nic víc,“ pokárala ho trpaslice. „Jak dlouho?“

„Nemůžu…“

„Jak dlouho?“

„Tři troky,“ přiznal Afafrenfere.

„Takžes strávil věčinu čtvrtstoletí tady a žils kde, to bych se zeptala, ale už to vim.“

„Ach, opravdu?“

„Jo, vycvičili tě v horách u Damary.“

Afafrenfere ustoupil vzad, jako by ho uhodila. „Jak to…?“

„Na vnitřní straně předloktí máš namalovanou žlutou růži, ty hňupe. Myslíš si, že by mi něco takovýho uteklo? Já sem z citadely Adbar a Adbar vo klášteru Žlutá růže ví.“

„Nezáleží na tom,“ trval na svém Afafrenfere. „Dobrovolně jsem se oddal Cavus Dun.“

„Chceš říct Parbidovi.“

„Cavus Dun a Stínopádu,“ zavrčel na ni Afafrenfere. „A ty jsi teď ze mě sejmula stín.“

„Ty žádný stín nejseš,“ prohlásila Ambra. „Vo nic víc než já. Si člověk, jakos byl, nežli si utek do tmy. Chováš se, jako by sem tě vo něco vokradla, ale já tě zachraňuju, před tebou samotnym, jak se zdá. Tam ve tmě pro tebe nic není, kluku. Jako stín ses nenarodil, takže tě mezi těma šedákama nic dobrýho nečeká.“

„A ty jsi byla jenom špeh,“ řekl Afafrenfere. „Zrádný špeh.“

„Možná,“ řekla Ambra, i když to bylo rozhodně mnohem složitější. Zrovna teď ale neměla chuť mladému mnichovi cokoli vysvětlovat. Jantar Chrupavka O’Mlatová neodešla do Stínopádu proto, aby sloužila jako špeh pro citadelu Adbar, dobrovolně. Soudci z citadely Adbar ji k tomu odsoudili za vážné prohřešky – mohla si vybrat, tento úkol nebo kouli, řetěz a krumpáč a dvacet let lámání kamene v nejhlubších dolech trpasličího komplexu.

„Buď rád, že sem byla,“ řekla trpaslice. „Páč dyby ne, Drizzt Do’Urden by tě rozsekal na malý mnišský kousíčky.“

„Takže teď mu mám odpustit?“ zeptal se Afafrenfere nevěřícně. „Odpustit tomu neřádovi, že zabil Parbida? Mám odpustit tobě, zrádkyni, falešnému stínu? Očekáváš, že si změním barvu kůže a budu předstírat, že se nic nestalo?“

„Dybys byl chytrý, pokusil by ses zapomenout na celý poslední tři roky,“ odvětila Ambra.

Afafrenfere výhrůžně vykročil směrem k ní, ale mocná trpaslice neucouvla ani o píď, ani nemrkla.

„Podivej, kluku,“ řekla a zahrozila Afafrenferovi tlustým prstem před zamračenou tváří, „a dyž už se díváš, koukni i do svýho srdce. Nikdys k tý temný bandě nepatřil, vubec nijak. A taky to víš. Možná nejseš žádný mnich paladin, jako ty ze Žlutý růže, ale ani nejseš žádný šedý zabiják, kerý vraždí na příkaz netherilských psů.“

„On zabil Parbida!“ zaječel Afafrenfere a Ambra byla ráda, že namítl pouze toto, neboť to hezky potvrdilo její tušení.

„Parbid ho napad jako první a dostalo se mu toho, co se dostane většině z těch, který toho chlapíka napadnou,“ zavrčela Ambra zpátky, postavila se na špičky a přitiskla svůj tlustý nos na ten Afafrenferův. „Chceš vodpřisáhnout krevní mstu někomu, kdo se jenom bránil vašemu vlastnímu útoku?“

Afafrenfere se narovnal a trochu se odsunul, jenže Ambra se pustila za ním.

„No, chceš? Si fakt tak pitomý? Si fakt tak připravený a nedočkavý umřít?“

„Ach, fuj!“ zakvílel Afafrenfere, zakryl si oči paží a odvrátil se.

„A ušetři si ty svý scény!“ plísnila ho trpaslice. „Na ně nemám čas!“

Afafrenfere se k ní otočil a zamračil se ještě víc.

„Tak fajn!“ zařvala trpaslice a dupla nohou v těžké botě na dláždění. „Chceš bránu do Stínopádu, tak já ti ji votevřu a běž si, ale jenom dyž mi slíbíš, že mě neprozradíš Cavus Dun ani vostatním.“

To vyvedlo Afafrenfera očividně z míry. „Pošleš mě zpátky?“ zeptal se dost ostýchavě.

„To ti jako sladká hudba nezní, co?“ dotírala na něj trpaslice. „Dyž je teďka Parbid mrtvý, kerý šedák ti bude stát po boku, člověče?“

Afafrenfere těžce polkl.

„Nikdys na to místo nepatřil,“ řekla Ambra tiše. „Přestaň si lhát tak, jak lžeš mně. Je to těžší, viš? Nikdys do Stínopádu nechtěl. Nikdys nebyl jedním z nich a svoji kůži máš radči světlejší než tmavší.“

„Děláš nepodložené závěry.“

„Buď rád, dyby totiž ne, hodila bych tě do jámy prvorozenýho za Glorfathelem,“ odvětila Ambra a zakřenila se, jelikož věděla, že vyhrála, že tušila správně. Navzdory výhrůžkám a chvástání měla Ambra teatrálního, nadutého mladého mnicha ráda. Ať už ho láska, vášeň nebo zmatek, nebo co to vlastně bylo, zavedly kamkoli, Afafrenfere nebyl špatný. Uměl se dopustit špinavosti, když musel, nebyla to však jeho první volba, což by musela být, aby přežil mezi neřády a vrahy Cavus Dun.

„Lituji, žes to neudělala,“ ozval se třetí hlas, a když se dvojice otočila, spatřila, že se k ní blíží Artemis Entreri.

„Poslouchal jsi náš soukromý rozhovor?“ obvinil ho Afafrenfere.

„Ach, sklapni,“ odpověděl zabiják. „Nepochybuji o tom, že vás slyšela půlka města, a byl bych vám vděčný, kdybyste podobné rozhovory příště opravdu vedli v soukromí. Nerad bych obyvatelům Letohradu připomněl svůj původ.“

„Jak moc vděčný?“ zeptala se trpaslice a dychtivě si promnula prsty.

„Dost na to, abych vás oba nechal žít,“ odvětil Entreri.

Možná to byl vtip.

Možná.

„Kde je Drizzt?“ zeptal se Entreri.

„Dneska ráno si někam vyšel s Dahlií,“ odpověděla Ambra.

„Kam?“

Trpaslice pokrčila rameny. „Řek, že na večeři bude zpátky.“

Entreri vzhlédl k nebi a spatřil, že slunce už je skoro v zenitu. Potom se obrátil a zadíval se na přístav, kde se v docích za řekou vtékající do Mečového moře pohupovalo několik vysokých lodí.

„Takže nás vopustíš?“ zeptala se trpaslice.

„Přeji hezkou cestu,“ dodal Afafrenfere a jeho tón byl zároveň uštěpačný i plný naděje.

Entreri se na něj zadíval a postavil se mnichovu pohledu s výhrůžným výrazem, který obrátil tolik potenciálních nepřátel na útěk.

Jenže bratr Afafrenfere se neodvrátil a vzdoroval jeho pohledu se stejným odhodláním.

To vyvolalo na tváři Artemise Entreriho zákeřný úsměv.

„Ach, copak nemáme dost nepřátel?“ zabručela Ambra, ti dva na sebe však dál upřeně civěli a usmívali se.

„Až se Drizzt vrátí, povězte mu, ať za mnou přijde,“ požádal Entreri. „Možná budu pořád ve městě, možná ne.“

„A kde budeš, jesli ne v Letohradu?“ zeptala se Ambra.

„Kdyby ti po tom něco bylo, už bys to věděla,“ řekl Entreri, odvrátil se a odešel.

Zatímco se proplétali lesem, udržoval si Drizzt od Dahlie odstup, byl totiž stále rozrušený z jejich znepokojivého rozhovoru. Dahlia postupovala vpřed a dychtila najít nějakého hmatatelného nepřítele, nějaký způsob, jak si vybít vztek. Drizzt si všiml, že se po něm ani neohlédla, a chápal, že si nepřeje strhnout strup z emocionální rány. Svými dotazy na Efrona, na zmrzačeného tieflinga, ji tvrdě zasáhl. Vymámil z ní její příběh, nyní si však uvědomil, že na to možná ještě nebyla připravena.

Anebo hůř, Dahlia od něj patrně něco potřebovala a on nevěděl, jak jí to dát.

Drizzt se v tu chvíli cítil velmi sám, víc než za celou dobu od chvíle, kdy Bruenor zemřel. Dahlia se mu ještě víc vzdálila, dost možná navěky, a Drizzt nemohl povolat ani tu jedinou společnici, kterou znal a spoléhal na ni ode dne, kdy opustil Menzoberranzan.

S tou znepokojivou myšlenkou sáhl drow do váčku u opasku a vytáhl z něj magickou figurku. Zvedl si ji k očím a zadíval se na miniaturní obličej Guenhwyvar – věrné Guenhwyvar, kterou už nemohl přivolat.

Aniž by o tom přemýšlel, tiše na kočku zavolal: „Guenhwyvar, pojď ke mně.“

Bezmocně zíral na figurku. Nanovo cítil hlubokou ztrátu a byl jí tak uchvácen, že si po mnoho úderů srdce nevšiml šedé mlhy, která se sbírala opodál, vlastně tak dlouho, že Guenhwyvar už byla skoro plně zhmotněná, když konečně vzal na vědomí její přítomnost!

A pak byla vedle něj, celá. Drizzt klesl na kolena, pevně ji objal a opakovaně volal její jméno. Panter se o něj otíral a oplácel mu náklonnost tím jediným způsobem, který znal.

„Kde jsi byla?“ zeptal se Drizzt. „Guen, jak moc jsem tě potřeboval! Jak moc tě potřebuji!“

Trvalo velmi dlouho, než se uklidnil natolik, aby zakřičel: „Dahlie!“ Obával se, že se ocitla mimo doslech.

Jeho obavy se však ukázaly být liché, neboť Dahlia vyrazila po jeho zavolání s nachystanou zbraní z křoví. Když se však ocitla na dohled a spatřila Drizzta a pantera opět pohromadě, zase se uvolnila.

„Jak?“ zeptala se.

Drizzt na ni jen pohlédl a pokrčil rameny. „Zavolal jsem ji a ona přišla. Magie, která ji věznila, se musela rozplynout, anebo se opravila trhlina v látce mezi pláněmi?“

Dahlia se sehnula a pohladila Guen po svalnatém boku. „Je fajn mít ji zase zpátky.“

Drizzt odpověděl úsměvem a jeho výraz se stal ještě vřelejším, když sledoval, jak Dahlia hladí kočku po hebké srsti. V její často ustarané tváři byl mír, upřímné teplo a laskavost. Toto byla Dahlie, kterou si Drizzt přál za společnici. Toto byla Dahlie, kterou mohl mít rád – možná ji dokonce milovat.

Z nějakého důvodu si v tu chvíli vzpomněl na Catti a v duchu nahradil Dahlii, kterou viděl před sebou, obrázkem své mrtvé ženy.

„Takže už nemusíme věštkyni hledat,“ uhádla Dahlia.

„Zdá se,“ souhlasil Drizzt a dál hladil a objímal Guenhwyvar.

„No, tak pošli kočku na lov,“ navrhla Dahlia a hlas i výraz jí zchladly. „Chůze už mě unavila. Najděme toho zabijáka goblinů a skončeme s tímto dobrodružstvím.“

Byl to rozumný návrh, jenže v Drizztově srdci zněl jako puklý zvon. Dokud to nebude nutné, neodloučí se od Guenhwyvar. A co víc, Dahliin tón se mu vůbec nelíbil. Nepovažovala tento lov v lese na jih od Letohradu za žádné velké nebo důležité dobrodružství. Byla připravena na boj – kdy nebyla? – ale čistě ze sobeckých důvodů: potřebovala si vybít vztek nebo získat víc peněz za gobliní uši. Ať tak či onak, byl za tím osobní zisk.

Jako za jejich milováním, přemítal. Předtím ho napadlo, že Dahlii využívá, nebyla však ona neupřímnost oboustranná?

Bezpečí cesty, vyšší dobro… pro tyto emoce nebylo v Dahliině zjizveném srdci místo. Aspoň ne mnoho a rozhodně ne dost na to, aby ji Drizzt viděl ve stejném světle, v jakém kdysi vídal svoji milovanou Catti.

Vzhlédl k nebi.

„Blíží se noc,“ řekl. „Jestli skutečně jdeme po upírovi, jak předpokládáš, bude lepší postavit se mu ve dne.“ Zadíval se zpátky na Guen a poškrábal ji na šíji. „Vrátíme se sem zítra ráno.“

Dahlia na něj skepticky pohlédla a vypadalo to, že je připravená se hádat. Potom jí ale zjevně něco došlo a odpověděla: „Bojíš se, že budeš muset poslat kočku domů a nebudeš ji moct zase zavolat zpátky.“

Drizzt to nepopřel. „Můžeš mi dát aspoň to?“ poprosil.

Zdálo se, že jeho otázka elfku tvrdě zasáhla. Napřáhla k němu ruku, a když ji uchopil, zvedla ho Dahlia na nohy, pevně ho objala a neustále dokola mu šeptala do ucha: „Samozřejmě.“

A v jejím hlase bylo zoufalství, jak Drizzt poznal, a netušil, jak na něj zareagovat.

Opět se ukázalo, že Dahlia není osobou, za jakou se ji právě rozhodl považovat.

2
UBOHÉ OSOBNÍ SPORY

Mladý tiefling se plížil sídlem Drayga Rychlého. Věděl, že netherilský lord je právě na setkání svých druhů, protože však Efron v rezidenci dlouhé roky žil, bylo mu známo, že Draygo tu nemusí osobně být, aby bylo celé místo dobře střeženo, a to jak magií, tak schopnými a nebezpečnými pochopy.

Přitiskl se ke stěně a zatajil dech, když zaslechl rozhovor dvou černokněžníků. Poznal jejich hlasy a věděl, že jsou mu rovni věkem, i když určitě ne schopnostmi. Kdyby došlo k boji, Efron si byl jist, že je dokáže oba docela snadno porazit.

Jak by si ale pak stál s Draygem Rychlým?

Při tom pomyšlení mladý černokněžník zpanikařil, rozhlédl se kolem a zapátral po nějakém úkrytu nebo únikové cestě. Nacházel se však v dlouhé, točité chodbě s několika bočními místnostmi, všechno to ale byly soukromé komnaty, takže byly pravděpodobně zamčené a chráněné magií. A kdyby se pokusil uprchnout směrem, odkud přišel, trvalo by to příliš dlouho.

Jeho nerozhodnost rozhodla za něj, uvědomil si totiž, že kdyby se pokusil utéct teď, nedostal by se dost daleko na to, aby zůstal z dohledu. Černokněžníci byli příliš blízko.

Proto vykročil vpřed a přiblížil se k nim otevřeně, jako by se nic nedělo.

Oba kývli a pokračovali v rozhovoru, jeden se odmlčel jen na tak dlouho, aby k Efronovi prohodil: „Lord Draygo není doma.“

„Ach,“ odvětil Efron. „Víte, kdy se vrátí?“

Dvojice na sebe pohlédla a společně pokrčila rameny.

„Nechám mu vzkaz,“ řekl Efron. „Jestli ho uvidíte, povězte mu, prosím, že si s ním přeji mluvit.“

Kývli, šli dál a Efron si oddychl. Draygo Rychlý očividně neinformoval ostatní obyvatele sídla o jejich rozepři nebo spíše o tom, že propustil Efrona ze svého učednictví.

Jeho úleva však trvala pouze krátce, neboť jeho pokyny mladým učedníkům Draygovi Rychlému přirozeně odhalí, že tu byl. Pokud by ho Draygo Rychlý konfrontoval, patrně by se dokázal ze své indiskrétnosti vylhat, jenže sem přišel koneckonců krást, což mu teď připadalo jako vskutku sebevražedný nápad.

Přesto šel dál a cestou se snažil vymyslet, co dál. Pospíšil si hlavní komnatou hradu, rozlehlou síní s šachovnicovou podlahou z černých a bílých dlaždic, a odtamtud se dostal do hlavní knihovny, do místnosti s lektvary, alchymistickou laboratoří a palírnou a za ní na široké schodiště, které se stáčelo kolem hlavní věže hradu.

O mnoho schodů později se Efron zastavil u dveří soukromých komnat Drayga Rychlého. Znal heslo, díky němuž bezpečně překoná magické ochrany, věděl však, že pokud se Draygo Rychlý obtěžoval heslo změnit, glyfy se dozajista propálí všemi magickými ochranami, které kolem sebe Efron vztyčil. Jak ubohá by byla jeho obrana proti holé moci Drayga Rychlého!

Málem to vzdal, pak ale přece jen zavrčel očekávané heslo a odhodlaně strčil do dveří.

Nerozpustil se.

Efron cítil překvapení, úlevu a dokonce šok. Vzchopil se, zavřel za sebou dveře a odkvapil do přilehlého pokoje, kde se nalézal zvěřinec, na který byl Draygo Rychlý tak pyšný.

Klícka stála na podstavci, zakrytá hedvábnou látkou, přesně jak čekal, mříže však nezářily mocí a samotná klícka byla prázdná.

Efron se sehnul a nakoukl skrz mříže dovnitř, jelikož nedokázal pochopit, co vidí. Podařilo se panterovi utéct? Jak to bylo možné?

A kdo mohl zrušit magická pouta na kleci?

Efron zatajil dech, rychle se narovnal a otočil se, jeho chromá paže kolem něj přitom vlála jako šál ve vichru. Očekával, že za sebou spatří stát rozzlobeného šestisetlibrového černého pantera.

Mnoho minut prohlížel pokoj a pohledem pátral ve stínech, než se dokázal uvolnit s jistotou, že je skutečně sám. Přistoupil k jedné z velkých skříní u stěny, opatrně ji otevřel, mávnutím zahnal mlhu a prostudoval řady lahví na policích. Každá obsahovala miniaturu nějakého mocného netvora, jednalo se o skutečná stvoření, jen zmenšená a ve stázi. Sám Efron ty věci pro Drayga Rychlého třídil a čistil, jak bylo jeho povinností, proto ihned poznal, že nic nechybí ani nepřibylo.

Zavřel skříň, otočil se zpátky k prázdné klícce, tentokrát ponuře, a pokusil se nečekaný zvrat pochopit. Kam se kočka poděla? Efronovou myslí táhla řada možností, pouze dvě však považoval za možné: buďto se panter vrátil Drizztu Do’Urdenovi na základě nějaké dohody, kterou s ním Draygo Rychlý uzavřel, anebo byla kočka zabita či zemřela sama od sebe, možná kvůli přerušenému spojení s Astrální sférou.

Trvalo mnoho úderů srdce, než přijal důsledky obou možností. Každopádně tak patrně jednou provždy ztratil cenný nástroj ve svém tažení s cílem konfrontovat a zabít svoji matku.

Vzpomněl si na včerejšek, kdy viděl, jak Měňavkyně dorazila do Draygova sídla se starším Torilanem. Už tehdy si myslel, že se návštěva nějak týká pantera, a jeho tušení se potvrdilo.

„Druid,“ zamumlal si pro sebe, když zvážil, jak byl člověk ve společnosti Měňavkyně oděn.

Zadíval se na prázdnou klícku. Takže co přesně druid udělal?

Efron si uvědomil, že musí jednat rychle. Draygo Rychlý se o jeho návštěvě očividně dozví a seschlý starý černokněžník neproslul svojí milosrdností. Během chvíle opustil tiefling hrad a ani se neobtěžoval skrývat se před ostatními obyvateli, které cestou potkal. Když Efron přešel nádvoří a opustil velkými branami hrad Rychlov, nedokázal popřít vlnu úlevy, která ho zalila. Po mnoho let nazýval toto místo domovem, nyní v něm však budilo pouze hrůzu.

Kam by ale mohl jít? Napadlo ho, že by se možná měl prostě přesunout na Toril, opustit říši stínů a začít s lovem, přece jen ale počítal s tím, že bude moct při vyjednávání využít pantera. Měl by se o to pokusit i bez kočky a prostě předstírat, že na ničem z toho nezáleží?

Stejně jako v případě dvou černokněžníků, na které narazil v chodbě, a právě kvůli onomu setkání pochopil, že rozhodnutí už bylo učiněno za něj.

Draygo Rychlý ho najde, ať už půjde kamkoli.

Efron se rozhodl, že ho mohou zachránit pouze informace, proto se nejvyšší rychlostí vydal najít tu nejnepolapitelnější Stínovanku.

Čekala na něj. Seděla na lavici před svým skromným domovem, mezi černými růžemi a bledou plamenkou. Po straně stála malá fontána a voda v ní hrála úchvatnou melodii.

Efron si nevzpomínal, že by tu vodní píseň někdy předtím slyšel, a přemítal, jestli je to další ochrana nebo klam nastrčený Měňavkyní.

Zadíval se na ni – nebo spíše na její obraz – a přiblížil se.

„Trvalo ti to déle, než jsem čekala,“ pozdravila ho. „Domov Drayga Rychlého přece jen není daleko.“

„Domov Drayga Rychlého?“

„Právě jsi odtamtud přišel,“ odvětila Měňavkyně samolibě.

Efron začal protestovat, ale ženin výsměšný úšklebek ho umlčel.

„Chtěl jsi ji ukrást nebo jí ublížit, abys tím ublížil lordu Draygovi?“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Jsem si jistá, že víš. Takže? Co ty na to? Myslím, že tím náš rozhovor skončil. Prosím, běž.“

Efron měl pocit, jako by se půda zvedala, aby ho spolkla. Zoufale potřeboval s Měňavkyní mluvit, její tón ale neponechával moc prostoru pro debatu.

„Kde je panter?“ naléhal.

„Právě jsem ti řekla, abys šel.“ Její hlas se tentokrát ozval ze strany a obraz před ním se rozplynul, což byla ne zrovna jemná připomínka toho, že na něj může kdykoli zaútočit, odkudkoli bude chtít.

Efron si zvedl zdravou ruku k obličeji, protože se v tu strašlivou chvíli cítil malý a zmožený. Považoval se za tak chytrého a dokonce odvážného, když vnikl bez pozvání do soukromého sídla Drayga Rychlého, jenže i osoba, která vše sledovala zpovzdálí, ho měla prohlédnutého. Pokud tomu tak skutečně bylo, jak by mohl uniknout trestající ruce Drayga Rychlého?

„Pořád jsi tady,“ podotkla Měňavkyně z druhé strany.

„Abych ji ukradl,“ přiznal Efron. Nastalo dlouhé ticho. Efron se neodvažoval dál promluvit, neodvažoval se pohnout.

„Zopakuj to,“ poručila Měňavkyně, a když Efron vzhlédl, našel ji opět pohodlně sedět na lavici.

„Abych ji ukradl,“ přiznal.

„Odvážil by ses podobně zradit Drayga Rychlého?“

„Neměl jsem jinou možnost,“ odvětil Efron a jeho hlas získal podtón zoufalství. „Musím se k ní dostat – copak to nechápeš? – a nemám šanci probojovat se přes rozrůstající se řady jejích spojenců!“

Obraz Měňavkyně pohlédl nalevo od Efrona, a když obrátil hlavu tím směrem, spatřil, jak někam za něj letí vzduchem měšec. Otočil se a uviděl Měňavkyni, která se nyní zjevila za ním, jak měšec chytila. Efron se otočil zpátky a našel ji opět sedět na lavici a cinkat mincemi.

„Měl jsi spoustu možností,“ poznamenal Draygo Rychlý, když vykročil z křoví po levici. Byl v přízračné podobě, vzápětí však přijal tu trojrozměrnou.

„Mistře,“ vydechl Efron a sklopil hlavu. Napadlo ho, že by měl padnout na kolena a žadonit o milost, i když by to dozajista bylo marné. Vlastním přiznáním se usvědčil a zdálo se, že před sebou nemá žádnou cestu ke svobodě.

„Děkuji,“ řekl Draygo Rychlý Měňavkyni.

„Moje práce tady skončila?“ zeptala se.

Draygo kývl.

„Pak, prosím, odveďte toho mrzáka pryč od mého domu,“ prohlásila Měňavkyně.

Efron na ni pohlédl a jeho výraz prozrazoval, jak hluboce ho její krutá slova ranila. Najal si ji a dobře jí platil, i když ho zklamala.

Oplatila mu pohled pokrčením ramen a jednoduše zmizela.

„Projdi se se mnou,“ požádal ho Draygo Rychlý a vydal se po cestě močály k domovu.

Efron se poslušně zařadil za něj, dokud na něj Draygo Rychlý nemávl.

„Opravdu sis myslel, že můžeš přijít ke mně domů a ukrást něco tak cenného, jako je Guenhwyvar?“

„Půjčit, ne ukrást,“ odpověděl Efron.

„Vrátil bys ji drowovi výměnou za to, že by opustil Dahlii,“ namítl Draygo Rychlý.

„Měl jsem v úmyslu drowovi pohrozit jejím zničením, pokud se nebude držet stranou,“ odvětil Efron.

„Neudělala snad Měňavkyně v tunelu u Gauntlgrymu přesně to?“ zeptal se starý černokněžník. „A k ničemu to nebylo?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední hranice.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.