Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

Temný elf

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

Planina ledového větru

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

Drowův odkaz

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

Temné stezky

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Lovcovy čepele

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

Změna

Král orků

Král pirátů

Král duchů

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi *

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Forgotten Realms a Wizards of the Coast jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA,

PACIFIC & LATIN AMERICA

Wizards of the Coast, Inc.

P:O: Box 707

Renton, WA 98057-0707

+1-800-324-6496

EUROPEAN HEADQUARTERS

Hasbro UK Ltd.

Caswell Way

Newport, Gwent NP9 0YH

GREAT BRITAIN

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2009 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Map by Todd Gamble

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-766-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-767-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tuto knihu samozřejmě věnuji Dianě, lásce svého života, která celé roky kráčela po boku mém a mých snů stejně, jako já kráčel po tom jejím a jejích snů.

Je tu ale ještě někdo jiný, kdo si zaslouží za tuto knihu velký dík – vlastně pět lidí. Mé povolání, smysl mého života, mě zavádí na různá místa. Je mojí povinností nebránit se a následovat. Někdy cesta nevede tam, kam bych chtěl jít. Někdy to bolí. Mortalis, čtvrtou knihu série DemonWars, jsem dokončil během příšerného úseku svého života a prohlásil jsem, že doufám, že podobnou knihu už nikdy znovu nenapíšu (třebaže ji považuji za své nejlepší dílo), že už se nikdy nebudu muset vydat na tak temné místo.

Když jsem ale začal pracovat na Králi duchů, věděl jsem, že to budu muset udělat znovu. Tyto postavy, které byly dvacet let mými přáteli, si nezasloužily nic menšího. A tak jsem strávil poslední měsíce sledováním tří videí, písní mé minulosti od skupiny a zpěvačky, které mě provázely po většinu života.

Stevie Nicks se jednou v písni zeptala. „Napsal pro tebe někdy někdo něco? A ve své nejtemnější hodince slyšíš mě zpívat?“

Ach, slečno Nicks, píšete pro mě písničky už od mých školních roků v 70. letech, i když o tom nevíte. Byla jste se mnou během osamělých, zmatených dní na střední škole i během vysoké, kdy jsem konečně procitl. Seděl jsem v autě, sledoval, jak nad Fitchburg State College vychází slunce, a za zvuků „The Chain“ jsem čekal, až mi začne přednáška. Byla jste se mnou během blizardu v roce 1978, když jsem objevil díla Tolkiena i úplně nový způsob jak se vyjadřovat. Byla jste se mnou, když jsem potkal ženu, která se měla stát mojí manželkou, ráno po naší svatbě i při narození našich tří dětí.

Doprovázela jste na nás na hokejové zápasy i na koňské show. Na váš koncert v Great Woods jsem šel s celou rodinou, dokonce i s bratrem, jehož život se pomalu chýlil ke konci.

A byla jste se mnou, když jsem psal tuto knihu. „Sisters of the Moon“, „Has Anyone Ever Written Anything for You?“ a „Rhiannon“, ty tři písničky mi pomohly překonat nejhlubší temnotu a nyní mě do ní vzaly znovu, protože přátelé, které jsem znal celých dvacet let, Společníci síně, si nezasloužili nic menšího.

A tak vám děkuji, Stevie Nicks a Fleetwood Mac, za to, že jste napsali hudbu mého života.

- R. A. Salvatore

Předehra

Drak tiše zavrčel, zaťal drápy a schoulil se do obranného podřepu. Neviděl – o zrak totiž přišel, když ze zničeného artefaktu vyšlehlo ostré světlo – ale jeho dračí smysly mu to vynahradily.

Někdo byl v jeho sluji – tím si byl Héfaistos jistý – netvor ho ale ani necítil, ani neslyšel.

„No?“ zeptal se drak hřímavým hlasem. Pro něj to byl pouhý šepot, přesto se rozlehl horskou jeskyní a odrazil se od kamenných stěn. „Postavíš se mi, nebo se budeš schovávat?“

Jsem přímo před tebou, draku, ozvala se odpověď – ne slyšitelná, nýbrž v plazově mysli.

Héfaistos naklonil po telepatickém průniku velkou rohatou hlavu na stranu a zavrčel.

Nepamatuješ si mě? Zničil jsi mě, draku, spolu s Magickým krystalem.

„Tvé tajemné hry na mě nedělají dojem, drowe!“

Nejsem drow.

To Héfaista zarazilo a oční důlky, ve kterých se dříve – vlastně ještě nedávno – nacházely jeho vypálené oči, se otevřely dokořán.

„Illithid!“ zařval drak a vyfoukl vražedný, ohnivý dech do míst, kde kdysi zničil česače myslí a jeho drowského společníka spolu s Magickým krystalem.

Oheň žhnul a žhnul, kámen bublal a jeskyně se plnila žárem. O mnoho úderů srdce později, zatímco oheň stále šlehal, uslyšel Héfaistos ve své mysli: Děkuji.

Zmatek okradl draka o zbytek dechu – zmatek, který trval jen okamžik, poněvadž vzápětí se kolem něj začal šířit chlad a pronikat mu červenými šupinami. Héfaistos neměl rád zimu. Byl stvořením plamene, žáru a ohnivého vzteku, a když během zimních měsíců opouštěl horskou sluj, námraza se mu zakusovala do křídel.

Tento chlad ale byl horší, nešlo totiž o fyzický mráz, nýbrž o naprostou nicotu prázdnoty a úplný nedostatek životního tepla, o poslední zbytky Crenshinibonu plivající nekromantickou magii, která před tisíciletími mocný artefakt stvořila.

Ledové prsty pronikaly drakovi pod šupiny, do masa, a vysávaly mu životní sílu.

Héfaistos se snažil vzdorovat, vrčel, cenil zuby a napínal svaly, aby chlad vytěsnil. Zhluboka se nadechl a rozpálil oheň ve svém nitru, ale ne proto, aby ho vyplivl, nýbrž aby se pokusil porazit chlad žárem.

K drakovým uším dolehlo křupnutí šupiny o kamennou podlahu. Otočil hlavu, jako by mohl pohromu vidět, samozřejmě ale nemohl.

Héfaistos ji ale cítil… rozklad.

Cítil, jak smrt sahá do něj, skrz něj, chápe se jeho srdce a svírá ho.

Vydechl a ze chřtánu mu vyšlehl studený plamen. Znovu se pokusil nadechnout, plíce ho ale odmítly poslouchat. Drak začal otáčet hlavu zpět dopředu, uprostřed pohybu mu ale praskl krk a jeho velká rohatá hlava se zřítila na zem.

Od zničení Magického krystalu kolem sebe Héfaistos neviděl nic než tmu a totéž nyní cítil i ve svém nitru.

Tmu.

Vzplály dva plamínky, ohnivé oči, čirá energie, čirá nenávist.

A už jen to – viděl! – slepého Héfaista zmátlo. Viděl!

Ale jak?

Netvor sledoval modrý svit, stěnu z plazících se blesků, která praskala a prskala přes podlahu plnou sutě. Minula místo konečné zkázy, kde kdysi dávno vyletěl do povětří mocný artefakt obalený vrstvami magie a oslepil Héfaista a odkud nedávno, vlastně ten samý den, vyšlehly vlny vražedné nekromantické energie, zaútočily na draka a…?

A udělaly co? Drak si vzpomněl na chlad, na padající šupiny, na neodbytný dojem rozkladu a smrti. Opět viděl, ale za jakou cenu?

Héfaistos se zhluboka nadechl – nebo se o to aspoň pokusil, teprve v tu chvíli si totiž uvědomil, že vůbec nedýchá.

Draka přepadla hrůza. Zadíval se do míst, odkud záře vyšlehla, a když se podivná stěna z modré magie ztenčila, spatřil schoulené postavy, které se v ní předtím schovávaly a které nyní tančily okolo zbytků artefaktu, který býval jejich domovem. Shrbené, sehnuté přízraky – sedm kostějů, kteří kdysi dávno mocný Crenshinibon stvořili – kroužily a odříkávaly prastará slova moci, která říše Faerûnu už dávno zapomněla. Bližší pohled odhalil rozdílný původ oněch mužů ze starých dob, různé kultury i rysy, pocházeli totiž z celého kontinentu. Zdálky si ale byli velmi podobní, schoulení šedí tvorové v odraném oděvu, z něhož kapala jednotvárnost, jako by se za nimi při každém pohybu táhla šedá mlha. Héfaistos věděl, co představují: životní sílu vnímajícího artefaktu.

Výbuch Magického krystalu je ale zničil!

Netvor nezvedl hlavu na dlouhém krku do výšky a nedýchl na nemrtvé pohromu. Sledoval je a přemýšlel. Všiml si kadence a tónu jejich hlasu a vycítil jejich zoufalství. Chtěli se vrátit zpět domů, do Crenshinibonu, do Magického krystalu.

Drak byl vyděšený, ale také zvědavý, proto se zadíval na prázdnou schránku, na kdysi mocný artefakt, který nechtěně zničil a zaplatil za to očima.

A pochopil, že ho zlikvidoval podruhé. Netušil, že v Magickém krystalu zůstala trocha moci, a když ho illithid s hlavou s chapadly začal provokovat, vychrlil na něj oheň... místo toho ale znovu zasáhl Magický krystal.

Když Héfaistos otočil hlavou, opět ho popadla zuřivost a jeho odpor a hrůza se přetavily z šoku v čirý vztek.

Jeho velké, krásně lesklé šupiny totiž byly skoro všechny pryč, rozeseté po podlaze. Několik mu jich zůstalo, tu a tam lpěly na jeho z velké části kostnatém těle jako patetická připomínka nádhery a moci, kterou se dříve pyšnil. Zvedl křídlo, krásné křídlo, díky němuž dříve lehce plul na vzdušných proudech, které vanuly od Sněhovek na severozápad.

Kosti a cáry kůže, nic víc ze zničeného křídla nezůstalo.

Dříve býval velkolepý, majestátní a děsivě krásný, nyní z něj zbyl jen odporný výsměch.

Býval drak, ještě před chvílí, a nyní… co? Byl mrtvý? Nebo žil?

Jak?

Při pohledu na své druhé, zlomené a kostnaté křídlo si Héfaistos uvědomil, že se přes něj přelila modrá sféra zvláštní magické moci. Když se na téměř neprůsvitnou stěnu opět zadíval, všiml si druhého proudu praskající energie, nazelenalého blesku, který jiskřil uvnitř modrého pole a kmital sem a tam. Nízko u země spojovalo to viditelné pouto energie drakovo křídlo s relikvií, Héfaista s Magickým krystalem, který kdysi dávno zničil.

Probuď se, velký netvore, řekl hlas v jeho hlavě, hlas illithida Yharaskrika.

„To je tvoje práce!“ zařval Héfaistos. Začal vrčet, bez varování ho ale zasáhl proud psionické energie, po kterém se zmohl jen na zmatené žvatlání.

Žiješ, řeklo stvoření uvnitř energie. Porazil jsi smrt. Jsi větší než dřív a já budu s tebou a povedu tě, ukážu ti moc, jakou si ani neumíš představit.

Silou plynoucí ze vzteku se netvor zvedl na nohy, vztyčil hlavu a rozhlédl se po jeskyni. Héfaistos se neodvažoval vytáhnout křídlo z magické stěny, protože se obával, že ho opět ovládne nicota. Začal se plazit k tančícím přízrakům a k Magickému krystalu.

Shrbené, stínové postavy nemrtvých se zastavily a společně se otočily k drakovi. Ucouvly – Héfaistos ale nedokázal říct, jestli ze strachu nebo z úcty. Netvor se přiblížil ke krystalu a opatrně napřáhl přední spár, aby se ho dotkl. Jakmile se kolem něj sevřely jeho kostnaté prsty, ovládlo ho nutkání, neodbytné volání, které Héfaista přimělo zvednout přední nohu a zarazit si Magický krystal doprostřed čela, přímo nad ohnivé oči. Héfaistos si při pohybu uvědomil, že ho k tomu nutí Yharaskrikova nepřekonatelně silná vůle.

Než se ale drak mohl za takovou urážku pomstít, jeho vztek polevil. Naplnila ho extáze, obrovská moc a všeobjímající radost, pocit jednoty a úplnosti.

Netvor couvl. Vytáhl křídlo ze stěny, když si toho ale všiml, neovládla ho hrůza – jeho nové vědomí, prozření a obnovená životní energie se totiž nezmenšily.

Ne, ne životní energie, pochopil Héfaistos.

Přesně naopak… přesně opačná energie.

Jsi Král duchů, oznámil mu Yharaskrik. Smrt nad tebou nemá moc. Ty ovládáš ji.

Po dlouhé chvíli se Héfaistos posadil na zadní, rozhlédl se a pokusil se pochopit, co se stalo. Plazící se blesky se přesunuly ke stěně jeskyně a skála začala jiskřit, jako by ukrývala tisíc hvězdiček. Nemrtví kostějové prošli vlnou energie a v půlkruhu se rozestavili před Héfaistem. Modlili se ve svých starodávných, zapomenutých jazycích a strašlivé tváře měli pokorně sklopené k podlaze.

Héfaistos si uvědomil, že by jim mohl něco poručit, nechal je ale, aby se mu klaněli a žebrali o pozornost, více ho totiž zajímala stěna modré energie, která procházela jeho jeskyní.

Co by to mohlo být?

„Mystřino tkanivo,“ zašeptali kostějové, jako by mu četli myšlenky.

Tkanivo? pomyslel si Héfaistos.

„Tkanivo… se hroutí,“ odvětil chór kostějů. „Magie… zdivočela.“

Héfaistos hleděl na odporné tvory a rozebíral možnosti. Přízraky v Magickém krystalu patřily dávným kouzelníkům, kteří vložili do artefaktu svoji životní sílu. Ve své podstatě vyzařoval Crenshinibon nekromantickou magii.

Héfaistos se zadíval zpátky na stěnu, na viditelná, téměř hmotná vlákna Mystřina tkaniva. Opět si vzpomněl na poslední věc, kterou spatřil, než se jeho ohnivý dech přelil přes drowa, illithida a Magický krystal. Dračí oheň způsobil, že mocná relikvie vybuchla a sežehla Héfaistovy oči ostrým, oslepujícím světlem.

Potom ho zalila vlna chladu a zabila ho, šupiny mu shnily na těle a maso na kostech. Strhlo snad to kouzlo – ať už šlo o cokoli – část Mystřina tkaniva?

„Vlákno tu bylo už předtím, než jste vychrlil oheň,“ vysvětlily přízraky, které mu četly myšlenky, a vyvrátily tak jeho zbloudilý nápad.

„Přitáhl ho sem oheň, který jako první roztříštil krystal,“ hádal Héfaistos.

Ne, řekl Yharaskrik v drakově mysli. Vlákno uvolnilo nekromancii ve zničeném krystalu, vrátilo mi vědomí a oživilo přízraky v jejich současném stavu.

A ty jsi pronikl do mého spánku, obvinil Héfaistos.

Pravda, přiznal illithid. Kdysi dávno jsi mě zničil, proto jsem ti oplatil stejným.

„Zničím tě znovu!“ přísahal Héfaistos.

Nemůžeš, protože už nemáš co zničit. Jsem myšlenka bez hmoty, vědomí bez těla. A hledám domov.

Než si Héfaistos uvědomil, co se děje – že je v nebezpečí – další vlna psionické energie, naléhavější a silnější, mu naplnila všechny synapse, myšlenky i každičký kousek rozumu bzučícím, praskajícím rušením. Nemohl si vzpomenout ani na své jméno, natož aby odrazil vpád nemrtvého illithida, jehož mocná mysl si hledala cestu do jeho podvědomí, do všech mentálních vláken, které tvořily drakovu psychiku.

Najednou to vypadalo, jako by se rozplynula velká temnota, a Héfaistos pochopil – všechno.

Co jsi to provedl? zeptal se telepaticky illithida. Ale odpověď na něj čekala v jeho vlastních myšlenkách.

Protože Héfaistos už se nemusel Yharaskrika na nic ptát. Kladl by totiž otázku sám sobě.

Héfaistos byl Yharaskrik a Yharaskrik byl Héfaistos.

A oba byli Crenshinibon, Král duchů.

Héfaistův velký intelekt zvážil realitu jeho současného stavu a nadšení sedmi kostějů z druhé strany. Mysl mu horečnatě pracovala a on konečně nabyl jistotu. Vlákna modrého ohně, ať už vznikl jakkoli, ho připoutala ke Crenshinibonu a jeho nekromantické moci. Šlo o zbytkovou moc, pořád ale byla dost velká, jak si uvědomil, když mu Magický krystal začal pulzovat na čele. Splynul s jeho lebkou a nekromantické energie prostoupily zbytky Héfaistovy smrtelné schránky.

A tak neoživl, stal se z něj nemrtvý.

Přízraky se mu klaněly a on chápal jejich myšlenky a záměry stejně jasně, jako ony slyšely jeho. Jejich jediným účelem bylo sloužit.

Sám sebe pak Héfaistos viděl jako vnímavé pouto mezi říšemi živých a mrtvých.

Modrý oheň se vyplížil ze vzdálené stěny a plazil se po podlaze, přes místo, kde předtím ležel Magický krystal i kde se dříve nacházela špička Héfaistova křídla. Během několika úderů srdce opustil jeskyni, která ihned potemněla, osvětlená jen tančícími oranžovými plamínky v očích kostějů a Héfaista a měkkou zelenou září Crenshinibonu.

Ale moc netvora se se zmizením modrého ohně nezmenšila a přízraky se mu dál klaněly.

Povstal.

Drakostěj.

1
Rozplétání

Kde končí rozum a začíná magie? Kde končí rozum a začíná víra? To jsou dvě základní otázky, které si klade každá rozumná bytost, to mi aspoň řekl můj přítel – filozof, který došel až na konec svých dnů a zase se vrátil zpátky. Je to základní úvaha, základní hledání, základní realita toho, kdo jsme. Žít znamená zemřít, vědět to a neustále, zas a znovu se ptát.

Tato pravda je podstatou Duchovního vzletu, katedrály, knihovny, místa zbožnosti i rozumu, debat i úvah. Jeho základní kámen položily víra a magie, zdi vztyčily zvídavost a naděje a strop podepřel rozum. Právě tam hluboce rozjímá Kaderl Bonadus a od mnoha návštěvníků, kněží i učenců, vyžaduje, aby se nestyděli klást otázky o existenci, aby se neschovávali za nesmyslná dogmata a ani jimi nezaštiťovali ostatní.

Ve světě nyní probíhá ostrá debata – právě takový střet rozumu a dogmat. Nejsme snad ničím víc než vrtochem bohů nebo důsledkem harmonického procesu? Jsme věční nebo smrtelní, a pokud to první, jaký je vztah naší věčné duše s tím, co jednou, jak víme, nakrmí červy? Jaká je další úroveň vědomí a ducha, vnímání sebe sama a – nebo – ztráty individuality ve stavu jednoty se vším ostatním? Jaký je vztah toho, co se dá zodpovědět a co ne, a jaké budou důsledky, když to první začne narůstat na úkor toho druhého?

Ovšem už jen položení těchto otázek odhalí mnohým lidem problematické možnosti, jiní ho budou považovat za trestuhodné kacířství, a dokonce i sám Kaderl se mi jednou svěřil, že život by byl mnohem jednodušší, kdyby mohl prostě přijmout, co je, a žít přítomností. Ironie jeho slov mi neunikla. Mladý Kaderl patří k nejprominentnějším kněžím Deneira, přesto se skepticky staví i k existenci boha, kterému slouží. Je kněz agnostik, ale nadaný velkou boží mocí. Kdyby uctíval kteréhokoli boha kromě Deneira, jehož základním principem je zvídavost, mladý Kaderl by patrně nikdy žádnou moc nezískal, nedokázal by léčit nebo by svého boha dokonce rozzlobil.

Teď už ví, že existuje věčnost a možná i Deneirovo nebe, pořád se ale ptá, pořád hledá. V Duchovním vzletu je mnoho pravd – zákonů širého světa a i nebes nad námi – které jsou rozplétány a pitvány kvůli studiu a pátrání. S pokorou a odvahou tam učenci vnáší světlo do detailů schématu naší reality, polemizují o vzorech mnohovesmíru a o pravidlech, kterými se řídí, vlastně přímo přeskupují naše chápání Torilu a jeho vztahu k měsíci a hvězdám na nebi.

Pro některé je už jen to kacířstvím, nebezpečným průnikem do oblastí vědění, které by měly zůstat doménou bohů, bytostí vyšších, než jsme my. A co hůř, zběsilí proroci zkázy varují, že podobné úvahy a nepolitická vysvětlení snižují samotné bohy a odvracejí od víry ty, kteří potřebují slyšet jejich slovo. U filozofů, jako je Kaderl, ale větší složitost a spletitost vesmíru jen posiluje jejich vztah k bohům. Tvrdí, že harmonie přírody a krása univerzálního zákona a procesu, jeho brilantnost a nekonečnost, přesahují hranice stanovené zaslepeností nebo paličatou ignorancí pramenící ze strachu.

Z pohledu zvídavého Kaderla sledovaný systém podporující boží zákony daleko přesahuje pověrčivost Materiální sféry.

Ale mnozí, dokonce i někteří z těch, kdo souhlasí s Kaderlovým výzkumem, se nedokáží zbavit jistého neklidu.

Přesný opak vidím v Catti a v jejím přetrvávajícím studiu a chápání magie. Tvrdí, že jí magie přináší útěchu, protože se nedá vysvětlit. Její víra a spirituálnost sílí spolu s jejími magickými dovednostmi. Mít před sebou něco, co prostě je a co se nedá vysvětlit, co se nedá rozpitvat a replikovat, je podstatou víry.

Nevím, jestli Mielikki existuje. Nevím, jestli jsou bohové skuteční nebo bytosti z masa a krve a jestli je zajímá každodenní existence jednoho odpadlého temného elfa. Zásady Mielikki – morálka, sounáležitost a služba, ocenění života – beru jako skutečné, nosím je v srdci. Nosil jsem je tam už předtím, než jsem se o Mielikki dozvěděl, než jsem zjistil, že mají jméno, a zůstanou tam, i kdybych získal nevyvratitelný důkaz o tom, že neexistuje žádná bytost, žádná fyzická manifestace těchto zásad.

Řídí naše jednání strach z trestu nebo zásady našeho srdce? Já se řídím srdcem a doufám, že to stejně cítí všichni dospělí, i když z hořké zkušenosti vím, že tomu tak často nebývá. Bůh, jakýkoli bůh, přece musí poznat, když někdo jedná jen ze zištné touhy dostat se do nebe nebo do jiného světa, protože pokud srdce té osoby není zajedno se stvořitelem onoho nebe… k čemu to vůbec je?

A proto vzdávám hold Kaderlovi a učencům, kteří odmítají éterickou stránku věcí, snadné odpovědi a odvážně usilují o upřímnost a krásu větší harmonie.

Avšak lidé po celém Faerûnu, kteří se každý den pilně věnují svým povinnostem a putují životem k jeho konci, se ke slovům plynoucím z Duchovního vzletu budou stavět opatrně, budou je zatracovat nebo se je dokonce pokusí sabotovat. Kaderlův vlastní průzkum vesmíru, kterému věnuje celý svůj značný intelekt, nepochybně budí strach, zvláště pak strach z toho nejzákladnějšího a nejděsivějšího konceptu ze všech, ze smrti.

Já ale svého přítele plně podporuji. Pamatuji si noci na Planině ledového větru, vysoko na Bruenorově výstupu, kdy jsem měl, jak se zdálo, mnohem blíž k hvězdám než k tundře pod sebou. Byly mé tehdejší úvahy snad méně kacířské než dílo Duchovního vzletu? A pokud se výsledky práce Kaderla a ostatních třeba jen vzdáleně podobají tomu, co jsem cítil tehdy na osamělém horském vrchu, pak chápu sílu zbroje, kterou Kaderl odráží kletby nezvědavých a obvinění z kacířství, kterým ho častují méně osvícení a více dogmatičtí blázni.

Moje cesta ke hvězdám, mezi hvězdami a spolu s hvězdami byla plná spokojenosti a bezuzdné radosti, byl to okamžik toho největšího míru, jaký jsem kdy poznal.

A také okamžik největší moci, protože v tomto stavu jednoty s vesmírem, jsem se já, Drizzt Do’Urden, cítil jako bůh.

- Drizzt Do’Urden

1
Návštěva v drowových snech

Najdu tě, drowe.

Temný elf vytřeštil oči a rychle zapátral smysly okolo sebe. V mysli stále zřetelně slyšel hlas, který vpadl do jeho tichého Snění.

Znal ten hlas, protože spolu s ním mu na mysli vytanul až příliš známý obraz pohromy, k níž došlo asi před patnácti lety.

Upravil si klapku na oku, přejel si rukou po holé hlavě a snažil se pochopit, o co jde. Musel se zmýlit. Drak byl zničen, nic, dokonce ani velký rudý drak jako Héfaistos, nemohl přežít silný výbuch, ke kterému došlo, když Crenshinibon uvolnil svoji moc. A pokud netvor nějakým zázrakem přežil, proč nepovstal hned, dokud mu byli nepřátelé vydáni napospas?

Ne, Jarlaxl věděl jistě, že Héfaistos byl zničen.

Cizí vpád do Snění ale nebyl žádný přelud. I to věděl Jarlaxl jistě.

Najdu tě, drowe.

Byl to Héfaistos – telepatický průnik do jeho Snění Jarlaxlovi jasně ukázal obraz velkého draka. Tíhu toho hlasu si nemohl splést. Vytrhl ho z meditace a on před ním instinktivně uprchl a vrátil se zpět do přítomnosti, do fyzického prostředí.

Téměř ihned toho zalitoval, uklidnil se a zaposlouchal se do spokojeného chrápání svého trpasličího společníka. Když se ujistil, že je v bezpečí, znovu zavřel oči, obrátil myšlenky dovnitř a vrátil se na místo meditace a samoty.

Až na to, že tam nebyl sám.

Čekal tam na něj Héfaistos. Představil si drakovy oči, dva rozzlobené plamínky. Cítil netvorovu zuřivost, doutnala a slibovala pomstu. Jarlaxlovými myšlenkami dunělo spokojené vrčení, úšklebek predátora, který má kořist na dosah. Drak ho telepaticky našel, znamenalo to ale, že ví, kde je i fyzicky?

Jarlaxla na okamžik ovládla panika, zmatek. Zvedl ruku a dotkl se klapky, kterou ten den měl na levém oku. Její magie měla Héfaistův vpád zastavit, měla Jarlaxla ochránit před věšteckým zásahem nebo nechtěným telepatickým kontaktem. Ale nezdálo se mu to. Héfaistos tu byl.

Najdu tě, drowe, ujistil ho drak znovu.

„Najdu“, což znamenalo, že ho ještě nenašel…

Jarlaxl vztyčil mentální štíty a odmítl přemýšlet o tom, kde právě je, protože pochopil, proč Héfaistos svá slova opakuje. Drak chtěl, aby začal přemýšlet o tom, kde se nachází, aby mu tu informaci mohl telepaticky ukrást.

Zaplnil si mysl obrázky Luskanu, Kalimportu a Temných říší. Poručík, kterému Jarlaxl svěřil velení mocné žoldácké bandy, byl zkušený psionik a naučil Jarlaxla hodně o mentálních tricích a obraně. Jarlaxl nyní všechny své znalosti použil.

Jarlaxl se zasmál, když Héfaistovo psionické vrčení přešlo ze spokojeného ve frustrované.

Nemůžeš mi unikat věčně, trval na svém drak.

Copak nejsi mrtvý?

Najdu tě, drowe!

A já tě znovu zabiji.

Jarlaxlova věcná, ledabylá odpověď způsobila, že netvora popadl obrovský vztek – přesně, jak drow doufal. Drak kvůli tomu ztratil na okamžik kontrolu a to bylo vše, co Jarlaxl potřeboval.

Postavil zlosti do cesty stěnu odmítnutí a vytlačil Héfaista ze své mysli. Přesunul si klapku na pravé oko, dotykem ji aktivoval a přesněji zacílil její ochrannou moc.

V poslední době to tak chodilo s většinou magických cetek. Něco se dělo se světem, s Mystřiným tkanivem. Kimmuriel ho varoval, aby si při používání magie dával dobrý pozor, protože zprávy o katastrofálních následcích i těch nejjednodušších zaklínání se stávaly pravidlem.

Klapka na oku ale splnila svůj úkol a spolu s chytrými triky a nacvičenými obranami se Jarlaxlovi podařilo vystrnadit Héfaista ze svého podvědomí.

Když Jarlaxl znovu otevřel oči, rozhlédl se po malém táboře. Spolu s Atrogatem se nacházeli na sever od Mirabaru. Slunce ještě nevyšlo, východní obzor už ale začínaly prosvěcovat první paprsky úsvitu. Ráno měli naplánovanou tajnou schůzku s markýzem Elastulem z Mirabaru, aby uzavřeli obchodní dohodu mezi sobeckým vládcem a pobřežním městem Luskan. Anebo přesněji řečeno mezi Elastulem a Bregan D’aerthe, Jarlaxlovou žoldáckou – a stále častěji kupeckou – družinou. Bregan D’aerthe využívalo Luskan jako spojení s Povrchem, směňovalo tam zboží z Temných říší za artefakty ze zemí na povrchu a dopravovalo cenné a exotické cetky do drowského městského státu Menzoberranzanu a zase zpátky.

Drow ostražitě zkontroloval tábor uhnízděný v prohlubni mezi trojicí velkých dubů. Viděl odsud silnici, tichou a prázdnou. V jednom ze stromů dokončila svoji kvílivou píseň cikáda a zaskřehotal pták. Přes malou travnatou louku pod táborem rychle přeběhl králík a při úprku ostře kličkoval a dělal dlouhé skoky, jako by ho vyděsila tíha Jarlaxlova pohledu.

Drow sklouzl z nízké rozsochy na stromě a skulil se dolů z těžké větve, která mu sloužila jako postel. V magických botách dopadl naprosto tiše a opatrně zamířil ven z hájku, aby se mohl lépe rozhlédnout po okolí.

„A kampak dou, to vědět chcou!“ zavolal za ním trpaslík.

Jarlaxl se otočil k Atrogatovi, který stále ležel na zádech, zabalený ve zmačkané přikrývce. Jedno pootevřené oko upíral přímo na něj.

„Často přemýšlím, trpaslíku, co je protivnější, jestli tvé chrápání nebo rýmování.“

„To já taky,“ řekl Atrogat. „Ale poňvadž svý chrápání neslyšim, řek bych, že hra se slovíčky.“

Jarlaxl jen potřásl hlavou a odvrátil se.

„Na něco sem se ptal, elfe.“

„Napadlo mě, že by bylo moudré porozhlédnout se po okolí, než dorazí náš velevážený host,“ odvětil Jarlaxl.

„Vobjeví se s půlkou trpaslíků z Mirabarskýho štítu, vo tom nepochybuj,“ řekl Atrogat.

Jarlaxl věděl, že je to pravda. Poslouchal, jak Atrogat leze z přikrývek a škrábe se na nohy.

„Jsem jen opatrný, příteli,“ řekl drow přes rameno a vyrazil pryč.

„Kdepak, za tim je víc,“ prohlásil Atrogat.

Jarlaxl se bezmocně zasmál. Jen málo osob na světě ho znalo dost dobře na to, aby prohlédlo jeho taktické vytáčky a tvrzení. Za roky, které Atrogat strávil po jeho boku, ale Jarlaxl Baenre dovolil trpaslíkovi poznat aspoň něco ze svého skutečného já. Otočil se a zazubil se na svého špinavého, vousatého přítele.

„No?“ zeptal se Atrogat. „Tvý slovo mi nic neřiká, dyž třeseš se jak vosika.“

„Osika?“

Atrogat pokrčil rameny. „Je to to, co je, a já vidim, co to je.“

„Dost,“ požádal ho Jarlaxl a zvedl ruce na znamení, že se vzdává.

„Mluv, jinak to zrýmuju,“ varoval trpaslík.

„To už raději použij své mocné řemdihy, prosím.“

Atrogat si založil ruce v bok a upřeně se na temného elfa zadíval.

„Ještě nevím,“ přiznal Jarlaxl. „Něco…“ Sehnul se, sebral svůj klobouk se širokou střechou, splácal ho do správného tvaru a nasadil si ho na hlavu.

„Něco?“

„Ano,“ řekl drow. „Návštěva. Možná jen v mých snech, možná ne.“

„Řekni mi, že měla rudý vlasy.“

„Spíše rudé šupiny.“

Atrogat znechuceně svraštil obličej. „Měly by se ti zdát lepčí sny, elfe.“

„Souhlasím.“

„Věřím, že se mé dceři daří dobře?“ prohodil markýz Elastul. Seděl ve velkém, pohodlném křesle v čele těžkého, zdobeného stolu, který jeho pobočníci přinesli z paláce v Mirabaru, a obklopoval ho tucet ponuře se tvářících trpaslíků z Mirabarského štítu. Naproti němu, na menších židlích, seděli Jarlaxl a Atrogat, který se nacpával chlebem, vejci a jinými dobrotami. Dokonce i na schůzce v divočině vyžadoval Elastul alespoň trochu civilizovanosti, která k trpaslíkově neskonalé radosti zahrnovala i dobrou snídani.

„Ano, Arabet se změnám v Luskanu dobře přizpůsobila,“ odvětil Jarlaxl. „Sblížila se s Kensidanem a zastává tak stále prominentnější a mocnější pozici ve městě.“

„Mizerná Vrána,“ povzdychl si Elastul tiše. Měl tím na mysli vrchního právě Kensidana, jednoho ze čtyř vrchních kapitánů, kteří vládli městu. Dobře věděl, že Kensidan získal v elitní skupině hlavní postavení.

„Kensidan vyhrál,“ připomněl Jarlaxl. „Přechytračil Arklema Gríta i Mystické bratrstvo – což není žádná drobnost! – a přesvědčil ostatní kapitány, že jeho cesta je nejlepší.“

„Já bych dal přednost kapitánu Deudermontovi.“

Jarlaxl pokrčil rameny. „Tato situace přinese větší zisky nám všem.“

„Když si pomyslím, že sedím u jednacího stolu s drowem,“ postěžoval si Elastul. „Polovina trpaslíků Štítu by byla spokojenější, kdybych vás zabil, místo abych s vámi vyjednával.“

„To by nebylo moudré.“

„Ani výhodné?“

„Dobré pro vaše zdraví.“

Elastul si odfrkl, dcera Arabet mu ale řekla o tvorovi jménem Jarlaxl dost na to, aby věděl, že jeho poznámka byla myšlena jako žert jen napůl; byla to také smrtelně vážná hrozba.

„Pokud se Kensidan Vrána a zbývající tři vrchní kapitáni dozví o naší malé dohodě, nebudou mít radost,“ namítl Elastul.

„Bregan D’aerthe se nezodpovídá Kensidanovi ani ostatním.“

„Uzavřel jste s nimi ale dohodu, že budete prodávat své zboží jen na jejich trzích.“

„Jejich majetek se díky tiché dohodě s Menzoberranzanem značně rozrostl,“ odvětil Jarlaxl. „Pokud se rozhodnu, že je pro mě výhodné uzavřít několik obchodů mimo parametry této dohody, pak… no, koneckonců jsem obchodník.“

„Mrtvý obchodník, pokud se o tom Kensidan dozví.“

Jarlaxl se tomu zasmál. „Spíše unavený. Co bych dělal s městem na povrchu?“

Chvíli trvalo, než Elastulovi došlo, co Jarlaxl řekl, a ta možnost ho zrovna dvakrát nepobavila. Byla to připomínka i varování, že jedná s temnými elfy.

Velmi nebezpečnými temnými elfy.

„Takže máme dohodu?“ zeptal se Jarlaxl.

„Otevřu tunel do Borkova skladiště,“ odvětil Elastul. Myslel tím tajné tržiště v Podzemním městě Mirabaru, v trpasličí části. „Kimmurielovy vozy budou smět jen tam a žádný neopustí vstupní síň. A očekávám, že ceny budou přesně takové, na jakých jsme se dohodli, protože budu muset vynaložit celé jmění už jen na stráže, které by drowy vyhlížely.“

„‚Vyhlížely drowy‘? Přece si nemyslíte, že bychom chtěli proniknout do vašeho města, dobrý markýzi? Ujišťuji vás, že jsme docela spokojení s naší současnou dohodou.“

„Jste drow, Jarlaxle. Nikdy nebudete ‚docela spokojený‘.“

Jarlaxl se zasmál, protože neměl chuť na hádky a navíc to nemohl popřít. Souhlasil, že sjedná dohodu pro Kimmuriela, který poté dohlédne na zřízení celé operace, protože Jarlaxla opět popadla toulavost a toužil na čas opustit Luskan. Jarlaxl musel přiznat, že by ho popravdě nepřekvapilo, kdyby se po několika měsících vrátil zpátky na sever a zjistil, že Kimmuriel rozprostřel svá chapadla po celém Mirabaru, možná se dokonce stal skutečnou mocí ve městě a Elastula nebo nějakého jiného blázna jen využíval jako krytí.

Jarlaxl se na rozloučenou dotkl klobouku, vstal a dal znamení Atrogatovi, aby ho následoval. Trpaslík chrochtal jako prase žeroucí lanýže, dál si cpal do úst jídlo a žloutek a marmeláda mu přitom tekly dolů po černém plnovousu, té spletené a špinavé hřívě.

„Máme za sebou dlouhou a hladovou cestu,“ vysvětlil Jarlaxl.

Markýz znechuceně vrtěl hlavou. Zato trpaslíci z Mirabarského štítu přihlíželi s čirou závistí.

Jarlaxl a Atrogat urazili celou míli, než trpaslík konečně přestal říhat na dost dlouho, aby se zeptal: „Takže zpátky do Luskanu?“

„Ne,“ odvětil Jarlaxl. „Když jsem teď uzavřel dohodu, Kimmuriel se postará o nudné detaily.“

„To sme jeli dost daleko na krátký pokec a ještě kratší žranici.“

„Jedl jsi půlku dopoledne.“

Atrogat si promnul velké břicho a říhl tak hlasitě, až z nedalekého stromu vyděšeně vzlétli ptáci, a Jarlaxl bezmocně potřásl hlavou.

„Bolí mě břicho,“ vysvětlil trpaslík. Dál si ho masíroval, znovu říhl a ještě několikrát rychle za sebou. „Takže nedem zpátky do Luskanu. Kam teda?“

Otázka Jarlaxla zaskočila. „Já vlastně nevím,“ přiznal upřímně.

„To místo mi nebude chybět,“ řekl Atrogat. Natáhl se přes rameno a poplácal jeden z mocných řemdihů ze sklové oceli, které měl křížem pověšené na zádech. Jejich rukojeti trčely vysoko do vzduchu a hřeby pobité koule mu poskakovaly za rameny, jak živě kráčel po pěšině. „Tydle sem nepoužil už celý měsíce.“

Jarlaxl, který hleděl nepřítomně do dálky, jen kývl.

„No, pudem jako zamlada, kam, jo, to je záhada, nebudem tam ale hned, takže lepčí bude jet. Hahaha!“ Sáhl do váčku u opasku, kde schovával černou figurku bojového kance, která mohla přivolat magické zvíře. Chystal se ji vytáhnout, ale Jarlaxl zakryl jeho ruku svojí a zastavil ho.

„Dneska ne,“ vysvětlil drow. „Dneska se budeme jen tak procházet.“

„Pcha, já se ale chcu kodrcat v sedle a pořádně si odbrknout, zatracený elfe.“

„Půjdeme pěšky,“ rozhodl Jarlaxl s konečnou platností.

Atrogat na něj podezřívavě pohlédl. „Dyž ti nejde vo šetření sil, pak viš, kde je náš cíl.“

Drow se rozhlédl po drsné krajině a promnul si štíhlou bradu. „Brzy ti to povím,“ slíbil.

„Pcha! Mohli sme zaskočit do Mirabaru pro víc jídla!“ Když Atrogat domluvil, zbledl, což bylo u houževnatého trpaslíka skutečně nezvyklé. Jarlaxl ho sežehl pohledem a důrazně mu připomněl, kdo je pán a kdo sluha.

„Dobrý den na procházku!“ zvolal Atrogat a dokončil větu hlasitým říhnutím.

Utábořili se jen několik mil na severovýchod od mýtiny, kde se sešli s markýzem Elastulem, na malém hřebeni mezi zákrsky stromů, z nichž velká část byla suchá a zbytek skoro bez listí. Pod nimi, směrem na západ, ležely zbytky staré farmy nebo možná malé vísky, a to za malým kamenitým polem posetým plochými, otesanými kameny. Většina byla vyvrácená, některé ale stály na hraně, což vedlo Atrogata k zamumlání, že se jedná o starý hřbitov.

„Anebo o starý pavilon,“ odpověděl Jarlaxl, kterému to bylo jedno.

Vyšla Selûne a tančila mezi záplavou mráčků, která jim plula nad hlavou. V jejím bledém svitu Atrogat brzy spokojeně chrápal, Jarlaxla ale představa na Snění vůbec nelákala.

Sledoval, jak se stíny v záři měsíce začínají zkracovat, mizí a opět se prodlužují, tentokrát východním směrem, jak měsíc klesal k západu. Zmáhala ho únava, které dlouho vzdoroval.

Drow se tiše pokáral za pošetilost. Nemohl zůstat vzhůru a bdělý věčně.

Opřel se o suchý strom, zkroucený kmen, jehož stín připomínal kostru muže vztahujícího ruce k bohům. Jarlaxl na něj nevylezl – starý strom by neunesl jeho váhu – místo toho zůstal stát opřený o jeho hrubý kmen.

Nechal svou mysl vzdálit se okolí a obrátil ji dovnitř. V jemném víru Snění mu splývaly vzpomínky s pocity. Cítil vlastní tep a tok krve v žilách. Pod nohama vnímal rytmus světa připomínající něžný dech a objal spojení se zemí, pocit, jako by zapustil kořeny hluboko do skály. Zároveň zažíval pocit beztíže, jako by se vznášel, jak se jeho myslí a tělem rozlévalo báječné uvolnění Snění.

Jenom zde byl Jarlaxl volný. Snění bylo útočištěm.

Najdu tě, drowe.

Héfaistos tu byl také, čekal na něj. V mysli Jarlaxl opět viděl ohnivé oči netvora, cítil jeho horký dech a ještě žhavější nenávist.

Táhni. Se mnou nemáš žádný spor, odvětil temný elf tiše.

Nezapomněl jsem!

Krystal zničil tvůj vlastní dech, připomněl Jarlaxl.

Protože jsi mě oklamal, chytrý drowe. Nezapomněl jsem. Oslepil jsi mě, oslabil a pak zničil!

Ta poslední část se Jarlaxlovi zdála divná, a to nejen proto, že drak očividně nebyl zničen, nýbrž proto, že měl stále výrazný dojem, že s ním nemluví Héfaistos – ale byl to on!

V Jarlaxlově mysli vytanul obrázek jiné bytosti, tvora s baňatou hlavou a chapadly, která se mu hrozivě svíjela před obličejem.

Znám tě. Najdu tě, pokračoval drak. Připravil jsi mě o potěšení z života a tělesna. Okradl jsi mě o sladkou chuť jídla a radost dotyku.

Takže drak je mrtvý, pomyslel si Jarlaxl.

Já ne! On! Hlas se rozlehl, jak mu Héfaistos zařval v mysli. Byl jsem slepý a spal jsem ve tmě! Příliš chytrý na smrt! Zvaž, jaké nepřátele sis nadělal, drowe! Najde tě Král – už tě našel!

Poslední myšlenka dostihla Jarlaxla tak prudce a s tak děsivými důsledky, že ho vytrhla ze Snění. Zběsile se rozhlédl, protože očekával, že se z nebe snese drak a sežehne tábor ohnivým dechem, nebo se před ním zhmotní illithid a udeří na něj psionickou energií, která mu navždy zpřehází myšlenky.

Noc ale byla klidná, prozářená bledým svitem měsíce.

Příliš tichá, jak si Jarlaxl uvědomil, jako by se v okolí nacházel dravec. Kam se poděli noční ptáci, žáby, hmyz?

Jarlaxlovu pozornost upoutal pohyb dole na západě. Zadíval se na pole a zapátral po zdroji – pravděpodobně šlo o nějakého hlodavce.

Nic ale neviděl, jen zvlněnou trávu tančící v nočním vánku a v měsíčním svitu.

Opět si všiml pohybu a přelétl pohledem opuštěné kamení na poli. Zvedl ruku a odklopil si klapku na oku, aby mohl lépe zaostřit. Na opačném konci pole stála sehnutá, stínová postava, klaněla se a mávala pažemi. Drowa napadlo, že to není živý člověk, nýbrž přízrak, duch nebo kostěj.

V otevřeném prostoru mezi nimi se pohnul plochý kámen. Jiný, stojící vzpřímeně, se naklonil.

Jarlaxl udělal krok směrem ke starobylým kamenům.

Měsíc zmizel za černým mrakem a tma se prohloubila. Jarlaxl ale byl tvorem Temných říší a jeho oči viděly i v nejslabším světle. V jeskyních hluboko pod skálou, kde světlo prakticky neexistovalo, i světélkující lišejník zářil v jeho očích jako pochodeň. I přesto, že byl měsíc schovaný, viděl, jak se stojící kámen pohnul, jen malinko, jako by do něj něco škrábalo zespodu, pod zemí.

„Hřbitov…“ zašeptal. Konečně poznal v kamenech náhrobky a pochopil, o čem to Atrogat předtím mluvil. Sotva to slovo vyslovil, vykoukl měsíc zpoza mraku a ozářil pole. Něco rozrylo hlínu vedle pohybujícího se kamene.

Ruka – kostnatá ruka.

Těsně nad zemí zapraskal zvláštní modrozelený blesk a rozlétl se po poli. V jeho světle Jarlaxl spatřil, že se hýbe i mnoho jiných náhrobků a půda kypí.

Našel jsem tě, drowe! zašeptal netvor v Jarlaxlových myšlenkách.

„Atrogate,“ zavolal Jarlaxl tiše. „Vzbuď se, dobrý trpaslíku.“

Trpaslík si odfrkl, zakašlal, říhl a obrátil se zády k trpaslíkovi.

Jarlaxl vytáhl z pouzdra u opasku příruční kuš a zkušeně napjal palcem tětivu. Soustředil se na určitý šíp, těžký a s tupou špičkou, a magický toulec u pouzdra mu ho vložil do dlaně, když do něj sáhl.

„Vzbuď se, dobrý trpaslíku,“ zopakoval drow, aniž by odtrhl oči od pole. Kostnatá ruka zašmátrala ve vzduchu vedle nakloněného náhrobku.

Když Atrogat neodpověděl, sklonil Jarlaxl ruku s kuší a zmáčkl spoušť.

„Hej, no tak, do zadku ne!“ vyjel trpaslík, když ho šíp trefil do pozadí. Překulil se, chvíli se zmítal jako převržený krab, pak vyskočil na nohy. Začal se točit tam a zpátky na krátkých, pokrčených nohách a mnul si zhmožděný zadek.

„Co viš, elfe?“ zeptal se nakonec.

„Že děláš dost velký rámus na to, abys vzbudil mrtvé,“ odvětil Jarlaxl a ukázal na pole s kamením za Atrogatovým ramenem.

Atrogat se rychle otočil.

„Vidim… tmu,“ řekl. Sotva ale domluvil, vyloupl se měsíc zpoza mračen a navíc se po poli rozlétl další podivný blesk a rozprostřel nad ním síť energie. Jeho světlo odhalilo kostlivce, kteří lezli z hrobů a šouravým krokem mířili ke stromům.

„Myslim, že dou po nás!“ zařval Atrogat. „A vypadaj trochu hladově. Depak trochu! Hahaha! Vsadím se, že umíraj hlady!“

„Rychle odsud zmizme,“ řekl Jarlaxl. Sáhl do váčku u opasku a vytáhl obsidiánovou figurku vyzáblého koně s kopyty obestřenými plameny.

Atrogat kývl, udělal totéž a vytáhl figurku kance.

Oba hodili figurky na zem a zavolali své oře. Jarlaxlova koňská noční můra frkala kouř a běžela na kopytech z plamenů a Atrogatův démonský kanec zase vydával prudký žár a říhal oheň nižších sfér. Jarlaxl se vyhoupl do sedla jako první a obrátil koně, aby vyrazil pryč, když se ale ohlédl přes rameno, spatřil, že Atrogat vytáhl řemdihy, vyskočil na kance a kopnutím popohnal pištícího oře dolů na hřbitov.

„Tudy to pude rychlejš!“ zavyl trpaslík a roztočil po stranách těžké koule zbraní na řetězech. „Hahaha!“

„Ach, paní Lolth,“ zasténal Jarlaxl. „Pokud jste mi ho seslala, abyste mě mučila, pak vězte, že se vzdávám a vezměte si ho zpátky.“

Atrogat se řítil dolů na pole a kanec kopal a vzpínal se. Kamenitou louku osvítil další zelený záblesk a odhalil tucty oživlých mrtvých, kteří vylézali z rozpárané země a natahovali kostnaté ruce po blížícím se trpaslíkovi.

Atrogat zařval ještě hlasitěji a sevřel démonského kance mocnýma nohama. Zdálo se, že kanec je stejně šílený jako jeho vousatý jezdec, protože se hnal rovnou na hordu kostlivců, zatímco trpaslík točil řemdihy. Zbraně se pustily do práce všude okolo, těžké koule ze sklové oceli bušily do kostí, ulamovaly natažené prsty a paže a mocnými údery tříštily žebra.

Kanec trhal, kopal a zadupával do země nemyslící nemrtvé, kteří ho hladově obklíčili. Atrogat zaryl kanci paty do boků a zvíře vyskočilo do vzduchu a přivolalo oheň nižších sfér, který se při mu při dopadu rozlil od kopýtek do stran, sežehl vše v okruhu jedenapůlkrát širším, než byl trpaslík vysoký, a na okamžik kolem něj vztyčil ohnivou stěnu. Tráva okolo Atrogata kouřila a větší drny hořely.

Plameny se sice zakously do nejbližších kostlivců, ty, kteří přicházeli zezadu, ale nezastavily. Netvoři se blížili a nedávali najevo sebemenší strach.

Atrogat udeřil řemdihem shora, zasáhl kostlivce do hlavy a rozdrtil ji v obláčku bílého prachu. Druhým řemdihem se rozmáchl zeširoka zezadu dopředu, trefil tři chňapající kostěné paže a čistě je utrhl.

Kostlivci si toho ale buďto nevšimli, nebo je to nezajímalo a dál se sunuli vpřed. Byli čím dál blíž.

Když Atrogata obklíčili ze všech stran, zařval ještě hlasitěji a ještě zuřivěji se začal ohánět zbraněmi. Nemusel ani mířit. I kdyby chtěl, nemohl minout. Šmátraly po něm zahnuté prsty a zubící se lebky cvakaly čelistmi.

Potom kanec zaryčel bolestí, poskočil a vyslal do stran další ohnivý kruh, nemyslící kostlivci si ale jako kdyby ani nevšimli, že jim ožehl nohy. Kanec, kterého drásaly zahnuté prsty, se začal zběsile vzpínat a vyhodil Atrogata ze sedla. Trpaslík přelétl přes přední řadu kostlivců, další se k němu ale přiřítili, sotva přistál na zemi.

Jarlaxl nenáviděl takový boj. Většina jeho bojového repertoáru, magického i fyzického, měla za cíl zmást, poplést a vyvést protivníka z míry.

Kostlivec bez mozku nebo zombie ale zmást nešlo.

S těžkým povzdychem si Jarlaxl vytrhl z klobouku obrovské pero, hodil ho na zem a vydal magickému artefaktu mystickým jazykem příkaz. Téměř ihned se ve velkém oblaku kouře pero proměnilo v gigantického nelétavého ptáka, diatrymu, který byl deset stop vysoký a krk měl tlustý jako hruď statného muže.

Na Jarlaxlův telepatický povel se nestvůrný pták rozběhl dolů z kopce a začal do nemrtvých bušit krátkými křídly a drtit je mocným zobákem. Pták si klestil cestu davem nemrtvých a bezhlavě kopal, tloukl a zobal. Každý úder rozlomil kostru nebo rozdrtil lebku na prach.

Další nemrtví ale vylézali z rozryté půdy, blížili se a drápali.

Na kopci si Jarlaxl nedbale nasadil prsten a z brašny vytáhl tenkou hůlku.

Uhodil do vzduchu a magie prstenu úder mnohonásobně rozšířila a zesílila, takže si prorazil cestu nejbližší řadou kostlivců a jejich kosti rozhodil všemi směry. Druhým úderem roztříštil další tři, kteří se k němu pokusili přiblížit zleva.

Když si takto zajistil pozici, zvedl hůlku a přivolal s její pomocí oslnivé světlo, teplé, magické a naprosto zničující pro nemrtvé.

Na rozdíl od plamenů magického kance, světlo z hůlky nemohli kostlivci ignorovat. Oheň mohl pouze ožehnout jejich kosti, popřípadě je lehce zranit, zato magické světlo útočilo na jádro magie, která je oživovala, a rušilo negativní energii, která je nechala povstat z hrobu.

Jarlaxl zacílil světlo do míst, kde Atrogat přistál, a trpaslíkovo překvapené, bolestivé vyjeknutí – ze světla ho pálily oči – bylo sladkou hudbou pro drowovy uši.

Nemohl si pomoct a zasmál se, když trpaslík konečně vylezl z hromady kostlivců, kteří se s chrastěním rozpadali.

Boj ale ještě zdaleka neskončil. Další a další kostlivci vylézali z hrobů a postupovali vpřed.

Atrogatův kanec zmizel, zabit hordou. Magie figurky nemohla vyvolat další zvíře několik dalších hodin. I Jarlaxlův pták padl za oběť kostnatým prstům, které ho roztrhaly na kusy. Drow zvedl prsty k pásce na klobouku, kde už začínalo vyrůstat další pero. Uběhne ale několik dnů, než bude moct povolat další diatrymu.

Atrogat se otočil, jako by chtěl zaútočit na další hlouček kostlivců, a Jarlaxl na něj zakřičel: „Vrať se sem!“

Trpaslík, který si stále mnul pálící oči, odpověděl: „Ještě není po nich, elfe!“

„Pak tě tu nechám a oni tě roztrhají na kusy.“

„Chceš po mně, abych utek z boje!“ zaječel Atrogat, zatímco řemdihy rozdrtil na prach dalšího kostlivce, který se po něm natáhl.

„Možná z tebe magie, která oživila ty tvory, udělá zombie,“ řekl Jarlaxl a otočil noční můru k hřebeni. Během několika úderů srdce za sebou uslyšel mumlání blížícího se Atrogata, který k němu s funěním a sípáním dorazil. V ruce držel onyxovou figurku kance a něco brblal.

„Nemůžeš hned zavolat dalšího,“ připomněl Jarlaxl, napřáhl ruku a Atrogat se jí chytil.

Trpaslík se usadil na noční můře za drowem, Jarlaxl ji pobídl patami a nechal kostlivce daleko, velmi daleko za sebou. Chvíli jeli tryskem, pak zpomalili a trpaslík se začal hihňat.

„Co je?“ zeptal se drow, ale Atrogat jen řval smíchy.

„Co?“ obořil se Jarlaxl, nemohl se ale otočit, aby se podíval, a Atrogat byl příliš pobavený, než aby odpověděl.

Když konečně dorazili na místo, kde mohli bezpečně zastavit, přitáhl Jarlaxl noční můře prudce uzdu a obrátil se.

Atrogat byl ve tváři rudý smíchy a před sebou držel kostěné předloktí a ruku, která sekala prsty do vzduchu. Jarlaxl seskočil na zem, a když ho trpaslík hned nenásledoval, propustil noční můru a Atrogat tak propadl nehmotným vírem černého kouře na zem.

Trpaslík se ale smál, i když sebou praštil o zem, a byl nesmírně pobavený oživlou kostěnou paží.

„Zbav se té odporné věci!“ řekl Jarlaxl.

Atrogat na něj nevěřícně pohlédl. „Myslel sem, že máš víc představivosti, elfe,“ řekl. Vyskočil na nohy, odepnul si těžký hrudní plát, a jakmile zařinčel o zem, natáhl se chňapající rukou přes rameno a zhluboka, potěšeně vydechl, když ho prsty začaly škrábat na zádech. „Jak dlouho mysliš, že budou žít?“

„Doufám, že déle než ty,“ odvětil drow, zavřel oči a bezmocně zavrtěl hlavou. „Asi ne moc dlouho.“

„Hahaha!“ zařval Atrogat a pak dodal: „Ááááááách.“

„Až příště narazíme na podobné tvory, očekávám, že se budeš řídit mými povely,“ řekl Jarlaxl následující ráno Atrogatovi, který si stále hrál s kostěnou hračkou.

„Příště? Co viš, elfe?“

„Nebyla to nahodilá událost,“ přiznal drow. „Už dvakrát mě ve Snění navštívil tvor, o kterém jsem si myslel, že byl zničen, zdá se ale, že přemohl smrt.“

„A to von probudil ty kostlivce?“

„Je to velký drak,“ vysvětlil Jarlaxl. „Žil na jih odsud a…“ Jarlaxl se odmlčel, protože si nebyl úplně jistý, kde se Héfaistova sluj nacházela. Přenesl se do ní magií, teleportačním kouzlem. Znal všeobecné rysy té oblasti, ne přesnou pozici sluje, věděl ale o někom, kdo ji určitě zná. „V blízkosti Sněhovek,“ dokončil. „Velký drak, který umí vyslat své myšlenky na vzdálenost stovek mil, jak se zdá.“

„Mysliš, že musime dál?“

Jarlaxl zavrtěl hlavou. „Můžu se obrátit na mocné lidi a s jejich pomocí toho tvora porazit.“

„Hm,“ řekl trpaslík.

„Napřed je ale musím přesvědčit, aby nezabili nás.“

„Hm.“

„Správně,“ řekl drow. „Jde o mocného kněze jménem Kaderl, je Vyvoleným svého boha a přísahal, že mě zabije, pokud se někdy vrátím.“

„Hm.“

„Já ale najdu způsob.“

„To řikáš a modliš se, snad nebudu ten, kdo to vodnese.“

Jarlaxl se na trpaslíka zamračil.

„No, pak nemužeš zpátky tam, kam deš – i dyž netušim, proč chceš, co chceš! Jít tam, kde drak votravuje jako veš!“

Jarlaxl se přestal mračit a místo toho zasténal.

„Já vim, já vim,“ řekl Atrogat. „Žádný slovíčkaření. Ale todle bylo dobrý, že jo?“

„Musíš na tom zapracovat,“ odvětil drow. „Bylo to ale lepší než tvé obvyklé říkanky.“

„Hm,“ řekl trpaslík a rozzářil se pýchou.

2
Přerušené souvislosti

Drizzt Do’Urden vyklouzl zpod přikrývky, zvedl holé paže k rannímu nebi, roztáhl prsty a protáhl se. Bylo dobré být po tmavé zimě zase na cestách, pryč z Mitrilové síně. Čerstvý, čistý vzduch neznečištěný kouřem z výhní a také vítr, který cítil na ramenou a v dlouhých, hustých bílých vlasech, ho osvěžily.

Bylo příjemné být o samotě se svojí ženou.

Temný elf zatočil hlavou v širokých kruzích, aby si uvolnil krk. Znovu zvedl ruce nad hlavu a klekl si na přikrývky. Vítr ho studil na nahém těle, ale jemu to nevadilo. Chladný vánek mu dodal sílu a pocit, že žije.

Pomalu vstal a pohyboval se s přehnanou opatrností, aby se zbavil bolístek ze spánku na tvrdé zemi, která mu sloužila jako matrace, potom opustil malý tábor a vydal se za kruh balvanů, aby viděl na Catti.

Na sobě měla jen pestrobarevnou magickou blůzku, která kdysi bývala hávem gnómského kouzelníka, a stála na svahu opodál, s dlaněmi sepjatými před sebou v póze hlubokého soustředění. Drizzt žasl nad jejím jednoduchým kouzlem. Barevný oděv jí sahal jen do půlky stehen a její přirozená krása nebyla nádherným šatem zmenšena ani zastíněna.

Vraceli se do Mitrilové síně ze Stříbroluní, kde vládla Cattiina kouzelnická učitelka, slavná lady Alustriel. Nebyla to dobrá návštěva. Něco viselo ve vzduchu, něco nebezpečného a děsivého, a mezi kouzelníky se šířil pocit, že s Tkanivem magie není něco v pořádku. Z celého Faerûnu přicházely zprávy a šeptané zvěsti o nepovedených kouzlech se strašlivými následky, o magii, která si dělala, co chtěla, nebo nedělala vůbec nic, o brilantních mázích, kteří propadli šílenství.

Alustriel přiznala, že se bojí o soudržnost samotného Mystřina tkaniva, zdroje mystické moci, a na její popelavě šedé tváři se objevil výraz, jaký u ní Drizzt nespatřil, ani když do Mitrilové síně před lety vpadli drowové nebo z horských děr vyrazil ve vražedném běsnění král Obould se svou velkou hordou. Podobně zdrcený, zděšený výraz by Drizzt ve tváři slavné šampionky, jedné ze Sedmi sester, Mystřiny Vyvolené a milované vládkyně mocného Stříbroluní nikdy nečekal.

Bdělost, všímavost, meditace – tak zněly Alustrieliny rady, zatímco se s ostatními usilovně snažili odhalit, co se to, u Devíti pekel, děje, a Catti, která nebyla kouzelnicí ještě ani deset let, vykazovala ale velký potenciál, si je vzala k srdci.

Drizzt věděl, že právě proto vstala tak brzy a odešla stranou, aby ji tábor a jeho přítomnost nerozptylovaly a mohla v klidu meditovat.

S úsměvem ji sledoval. Kaštanové vlasy, které stále měly výraznou barvu, jí v hustých vlnách spadaly na ramena a vlály ve vánku, a třebaže měla postavu s věkem možná plnější, jemu připadala stále krásná a svůdná, jak se jemně kolébala do rytmu svých myšlenek.

Pomalu rozpřáhla paže, jako by vzývala magii, a rukávy jí sahaly sotva k loktům. Drizzt se usmál, když začala lehce levitovat a vznesla se několik stop nad zem. Tělo jí zalily purpurové plameny vílího ohně, který ladil s fialovou barvou její blůzky, jako by s ní magie látky symbioticky splynula. Opřel se do ní magický vítr a rozevlál její kaštanovou hřívu.

Drizzt viděl, že se noří do jednoduchých zaklínadel, do bezpečné magie, a snaží se navázat intimní vztah s Tkanivem, aby mohla rozjímat o obavách, s nimiž se jí Alustriel svěřila.

Nečekaný záblesk v dálce přiměl Drizzta rychle otočit hlavu směrem, odkud se vzápětí ozvalo dunění hromu.

Zmateně svraštil obočí. Úsvit byl bez mráčku, rozhodně to ale byl blesk, co slétlo z nebe dolů k zemi, nad vzdáleným terénem se totiž na okamžik ukázal praskající modrý výboj.

Drizzt žil na povrchu už pětačtyřicet let, ještě nikdy ale nespatřil podobný přírodní úkaz. Na palubě Mořského skřítka kapitána Deudermonta zažil děsivé počasí, viděl, jak se prašná bouře přehnala Kalimskou pouští a blizard navršil během hodiny sníh do výše kolen. Jednou byl na Planině ledového větru dokonce svědkem vzácného úkazu kulového blesku a nyní ho napadlo, že se jedná o variantu oné zvláštní energie.

Tento blesk ale putoval v přímé linii a táhla se za ním opona modrobílé, třpytivé energie. Nedokázal odhadnout jeho rychlost, viděl ale, že se za ním šíří stěna modrého ohně.

Zdálo se, že se žene krajinou na sever od jeho pozice. Pohlédl na Catti, která se vznášela a zářila na kopci na východ od něj, a přemítal, jestli ji má vyrušit z meditace a na úkaz ji upozornit. Obrátil se zpět k blesku a šokovaně vytřeštil levandulově fialové oči. Blesk totiž nečekaně zrychlil, změnil směr a nyní mířil k němu.

Otočil se ke Catti a pochopil, že blesk míří rovnou k ní!

„Cat!“ zakřičel Drizzt a rozběhl se.

Nezdálo se, že by ho slyšela.

Magické nákotníky zvýšily Drizztovu rychlost a jeho nohy kmitaly tak rychle, že z nich zbyly pouhé šmouhy. Blesk ale byl rychlejší a on mohl jen znovu a znovu křičet, když prskal kolem něj. Cítil jeho kypící energii. Blízkost mocného výboje způsobila, že se mu zježily vlasy a jejich bílé prameny se vznesly do vzduchu.

„Cat!“ zařval na levitující, zářící ženu. „Catti! Uteč!“

Byla hluboce ponořená v meditaci, přece jen ale zareagovala, byť jen trochu. Otočila hlavou a pohlédla na Drizzta.

Ale příliš pozdě. Vytřeštila oči a vzápětí ji letící blesk zasáhl. Z napřažených paží jí vyšlehly modré jiskry, prsty jí křečovitě cukaly a její postava sebou trhala v mocných výbojích.

Podivný blesk se na několik úderů srdce zastavil, pak pokračoval dál a nechal ženu viset v třpytivě modrém závoji, který se za ním táhl.

„Cat,“ vydechl Drizzt a zoufale se škrábal přes kamení. Než se k ní dostal, závoj se pohnul dál a na zemi po něm zůstala jen zjizvená čára praskající mocí.

Catti se nad ní pořád vznášela, třásla se a trhala sebou. Když se k ní Drizzt přiblížil, zatajil dech, protože viděl, jak obrátila oči v sloup, takže z nich bylo vidět jen bělmo.

Chytil ji za ruku a ucítil štípání elektrického výboje. Nepustil ji ale a neústupně ji odvlekl stranou od zjizvené země. Pevně ji objal a marně se snažil stáhnout ji dolů k zemi.

„Catti,“ žadonil Drizzt. „Neopouštěj mě!“

Drizzt ji držel po tisíc úderů srdce, možná i déle, teprve potom se Catti konečně uvolnila a pomalu klesla k zemi. Drizzt ji zaklonil, aby jí viděl do obličeje, a srdce mu vynechávalo údery, dokud nespatřil, že opět hledí do jejích krásných modrých očí.

„U bohů, myslel jsem, že jsem tě ztratil,“ řekl a zhluboka si oddychl, dech se mu ale zadrhl v hrdle, když si všiml, že Catti nemrká. Nehleděla na něj, nýbrž za něj. Ohlédl se přes rameno, aby zjistil, co ji tak zaujalo, nic ale neviděl.

„Cat?“ zašeptal a zadíval se jí do dokořán otevřených očí – do očí, které nehleděly na něj ani za něj, nýbrž do prázdna, jak si uvědomil.

Zatřásl s ní. Zamumlala něco nesrozumitelného. Drizzt se naklonil blíž.

„Cože?“ zeptal se a znovu s ní zatřásl.

Vznesla se několik palců nad zem, rozpřáhla doširoka paže a opět obrátila oči v sloup. Znovu vzplály fialové plameny a začala praskat energie.

Drizzt se ji chystal znovu obejmout a stáhnout ji dolů, překvapeně ale ucukl, protože celá její postava začala jiskřit, jako by z ní sálaly vlny energie. Drow bezmocně přihlížel, uchvácen a zděšen zároveň.

„Catti?“ zeptal se a při pohledu do jejích bílých očí pochopil, že se něco změnilo, a to velmi! Vrásky na její tváři zjemněly a zmizely. Její vlasy byly delší a hustší – dokonce i její účes se změnil v ten, který nenosila už dlouhé roky! A zdála se štíhlejší, její pleť napjatější.

Mladší.

„Ten luk sem našla v síních trpasličího krále,“ řekla – nebo něco podobného, protože Drizzt si tím nemohl být jistý – a vrátila se zpět k trpasličímu přízvuku, se kterým hovořila kdysi dávno, dokud trávila čas téměř výhradně s Bruenorovým klanem ve stínech Kelvinovy mohyly na vzdálené Planině ledového větru. Pořád se vznášela nad zemí, ale vílí oheň a praskající energie se rozplynuly. Konečně zaostřila a její oči opět vypadaly jako obvykle, výrazně, tmavě modré; zase to byly oči, které uchvátily Drizztovo srdce.

„Hledač srdcí, ano,“ řekl Drizzt. Ustoupil, sundal si z ramene mocný luk a nabídl jí ho.

„V Maer Dualdonu ale s lukem ryby nechytím, takže si radši pučím Kručibřichovu udici,“ pokračovala a dál hleděla do dálky, ne na Drizzta.

Drizzt zmateně svraštil obličej.

Catti si zhluboka oddychla. Opět obrátila oči v sloup a ukázala Drizztovi jen jejich bělmo. Znovu se objevily plameny a energie a odnikud se přihnal poryv větru, který zasáhl pouze Catti, jako by se vlny energie, které z ní předtím vyšlehly, vracely zpátky. Její vlasy, pleť, její věk – všechno se vrátilo do původního stavu a pestrobarevná halena jí přestala vlát ve větru, který Drizzt necítil.

Okamžik pominul a ona klesla k zemi, opět v bezvědomí.

Drizzt s ní znovu zatřásl, mnohokrát volal její jméno, ona ho ale, jak se zdálo, nevnímala. Luskl jí prsty před očima, ona ale ani nemrkla. Chystal se ji zvednout, odnést ji zpátky do tábora, aby mohli rychle odjet do Mitrilové síně, když ale natáhl její paži, všiml si trhliny v magické blůzce, zezadu na rameni. Strnul, protože pod látkou zahlédl modřiny. Drizzt se zachvěl panikou a jemně roztrženou část rozhalil.

Ostře se nadechl, cítil strach a zmatek. Cattiina záda viděl už tisíckrát a vždy obdivoval její nepoškozenou, hladkou kůži. Nyní ale na nich měla znamení, dokonce možná jizvu ve tvaru přesýpacích hodin, velkou jako Drizztova pěst. Spodní část byla skoro celá zbarvená, horní ukazovala jen malou modřinu, jako by se už skoro všechen písek přesypal.

Drizzt se značky dotkl třesoucími se prsty. Catti nereagovala.

„Co?“ zašeptal bezmocně.

Rychle Catti odnesl zpátky a její hlava se přitom volně kolébala, jako kdyby napůl spala.

3
Dát smysl nesrozumitelnému

Bylo to místo s vysokými věžemi a dlouhými schodišti, s obloukovými pilíři a obrovskými vitrážovými okny, místo světla a osvěty, magie a rozumu, víry a vědy. Byl to Duchovní vzlet, dílo Kaderla Bonaduse, Deneirova Vyvoleného. Kaderl Tazatel, tak mu říkali bratři Deneira, boha, který vyžadoval od věřících neustálé otázky a rozumné úvahy.

Kaderl postavil nádhernou stavbu na ruinách Knihovny osvěty, která byla považována za nejnádhernější knihovnu v celém Faerûnu. Architekti z končin tak vzdálených a odlišných, jako byly Stříbroluní a Kalimport, přijížděli do Sněhovek, aby si dílo prohlédli a žasli nad jeho obloukovými pilíři – ve Faerûnu byly novinkou a ještě nikdo je nepoužil v takovém měřítku. Magie a božské vnuknutí stvořily vitrážová okna a také velkolepé nástěnné malby znázorňující učence při práci, při nekonečném racionálním bádání.

Duchovní vzlet byl postaven jako knihovna a katedrála zároveň, jako místo, kde se mohli učenci, mágové, mudrci a kněží scházet, zpochybňovat pověrčivost a prosazovat rozum. Žádné místo na kontinentu takto nereprezentovalo úžasné spojení víry a vědy, kde nebylo třeba se obávat, že by logika, pozorování a pokusy mohly učence vést k porušení božích výnosů. Duchovní vzlet byl místem, kde pravda byla považována za božskou, ne naopak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Král duchů.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.