LitRPG v nakladatelství

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRŮ

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Clans War by Magic Dome Books, 2018

Copyright © V. Mahanenko 2018

Cover Art © V. Manyukhin 2018

English Translation © Boris Smirnov 2018

Czech Translation © Martin Kapalka

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN 978-80-7594-300-2 ePub

ISBN 978-80-7594-301-9 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. KAPITOLA

NÁVRAT DO BARLIONY

„Vítejte v Barlioně. Zatímco probíhá proces nastavování kapsle, vyslechněte si prosím nejnovější aktualizace…“

Uklidňující ženský hlas začal s předčítáním seznamu nových herních mechanik a jejich zvláštností. Já jsem si však už všechny prošel v realitě. Stacey mi shrnula hlavní změny: level císařských NPC byl zvýšen z 500 na 1000. Díky tomu by císařům nemělo ublížit ani dvanáct Armagedonů odpálených najednou. Levely rádců a heroldů byly zvýšeny na 900, respektive 800. Kromě toho vývojáři na hráče připravili jednu podlou změnu, protože odstranili maximální úroveň statistik. Ti nejtvrdohlavější z nás nyní mohou zvyšovat své schopnosti donekonečna. Navíc byl snížen zisk bodů schopností z každého nově dosaženého levelu. Herní fóra se okamžitě rozbouřila vztekem hráčů na vysokých úrovních, kteří již dávno dosáhli maximálních úrovní schopností a z dalších levelů jim nepřibyly žádné bonusy. Korporace si však stála za svým a nikomu dodatečně nepřidala nic navíc. Hlavním ústupkem bylo to, že hráči stále měli možnost investovat nastřádané volné body schopností a nyní aspoň všichni přesně věděli, jak se věci mají. Lepší než nic.

Další globální změny herních mechanik se neobjevily a přibylo jen pár nových tříd postav, ras a jejich nová území. Došlo ke zvětšení rozlohy kontinentu z důvodu jakéhosi zemětřesení vyvolaného nárazem ostrova do pevniny. Podle mě šlo o ostrov, na kterém se objevovali noví hráči, ale aktualizace jsem poslouchal jen tak na půl ucha. Místo toho jsem se zadíval na trojrozměrný obrázek mé postavy zahalené do přepychového šamanského vybavení. Takhle jsem ale předtím, než jsem vyhodil Geraniku do vzduchu, rozhodně nevypadal. Fialová záře vycházející z legendárních předmětů mi dávala najevo, že se po připojení do hry a zkontrolování statistik stanu velmi šťastným šamanem.

Přeci jen veškeré mé předchozí vybavení od Triciniánů ztrácelo po 300. levelu svou efektivitu.

Korporace se rozhodla oživit Geraniku i s celou jeho armádou. Ukázalo se, že mých pět svitků Armagedonu nezabilo jen Pána stínů a jeho nejbližší následovníky, ale i Stínového draka, do kterého vývojáři vkládali mnoho nadějí. Tentokrát se James a jeho tým nezdržovali snahou znovuobjevit kolo a jednoduše pana Johnsona požádali, aby Barlionu vrátil do stavu, ve kterém se nacházela hodinu před celosvětovým odpojením. Sepsali hory vysvětlujících dopisů a vypočítali kompenzace hráčům za ztrátu jedné hodiny hraní a tím ušlé zisky. Sám pan Johnson osobně stiskl velké tlačítko reset. Geranika a jeho Stínový drak obživli, hráči obdrželi náležitou kompenzaci, ale jako by se Korporace neodvážila sáhnout na mou postavu. Mahanovi zůstaly veškeré získané zkušenosti. Navíc mého šamana Korporace oblékla do takového vybavení, že pokaždé, když jsem se setkal se zástupcem Korporace, docházelo na tajemné úsměvy a připomenutí, abych se co nejdřív vrátil do hry a na vlastní oči spatřil jejich štědrost.

Co jsem opustil kapsli, stala se z mého života jedna velká pohádka. Tři dny v rehabilitačním centru a už jsem zase stál pevně na nohou. Následoval týden strávený u soudu, kde jsem seděl na místě očitého svědka a nikoli na lavici obžalovaných. Pak přišla na řadu dohoda s Korporací ohledně mé postavy, následně návštěva Anastarie u mě doma a náš rozhovor. Po jeho konci jsme se ponořili do půlhodinového naprostého ticha a hleděli si vzájemně do očí, aniž bychom chtěli z úst vypustit jediné slovo. Bouřlivé a vášnivé milování, které následovalo… bláhová slova omluv a vyznání lásky… A pak odpojení od reality. Slzy. Štěstí. Láska.

Nebýt Staceyina otce trvajícího na tom, abychom se vrátili do Barliony, naše pohádka by možná ani neskončila. Ale všechno dobré má jednou konec, a proto…

VSTUP!

Aktualizován seznam úkolů. Zkontrolujte ho, prosím.

První věc, která se mi objevila před očima, když Barliona vystřídala realitu, bylo oznámení o aktualizaci úkolů. Obří poznámku nebylo možno odsunout stranou. Naznačovala mi, že dokud neotevřu seznam úkolů a neprojdu si změny, nezmizí. Ujistil jsem se, že stojím na bezpečném místě – objevil jsem se v hlavním sále Altamedy – usadil jsem se na svůj oblíbený houpací trůn a začal si pročítat seznam. Něco mi říkalo, že se z Altamedy nedostanu, dokud se neseznámím se všemi změnami, kterými můj šaman prošel.

Výrobce Světla. Popis: Promluvte si s poustevníkem žijícím na úpatí pohoří Elma. Pomůže vám navést vaši profesi správným směrem.

Bratrstvo Pirátů, část 3.: Na Armard! Popis: zaútočte s piráty na hlavní město Stínového císařství. Zničte Srdce chaosu (15 dnů do vypršení) nebo vypleňte město. Pro splnění tohoto úkolu se do Armardu musíte doplavit na palubě vlastní lodě.

Trénink, část 2. Popis: dokončete průchod tréninkovým cvičištěm Patriarchy upírů. Trvání tréninku: šest týdnů. Odměna: + 60 bodů ke všem schopnostem, + 5 levelů.

Audience u císaře. Popis: získal jste u císaře a Malabarského císařství reputaci úrovně Velebený. Císař se s vámi chce setkat, aby vám mohl předat odměnu.

Audience u Temného lorda. Popis: získal jste u Temného lorda a Kartosského císařství reputaci úrovně Velebený. Temný lord se s vámi chce setkat, aby vám mohl předat odměnu.

Císařova odměna. Popis: získal jste První zabití a obdržel dvě vstupenky na audienci s císařem. Císařská audience proběhne za pět měsíců.

Stvořitelova hrobka. Popis: obdržel jste originální klíč ke Stvořitelově hrobce. Jakékoli předměty získané v hrobce budou jedinečné a vyšší úrovně. Nejnižší level stvůr v jeskyni bude roven nejvyššímu levelu hráče na vašem kontinentu. Tuto informaci obdržely všechny klany Barliony.

Úzce svázaná rodina, část 1. Popis: během tří kalendářních měsíců se setkejte nejméně třicetkrát, stravte spolu hodinu plněním úkolů či rozhovorem. Typ úkolu: jedinečný, rodinný. Odměna: +2000 bodů reputace u kněžek Eluny, +1000 reputace u bohyně Eluny a následující úkol.

Dobrá… Pročítal jsem seznam a dovídal se samé novinky. Především došlo ke změnám u všech popisů úkolů, jelikož například u Patriarchova tréninku se dřív nezmiňoval zisk pěti levelů. Reputace u Malabaru a Kartossu dosáhla své nejvyšší úrovně. Pocítil jsem píchnutí zvědavosti a otevřel seznam získaných úspěchů, ale nenašel jsem nic o tom, že bych byl první, kdo získal reputaci úrovně velebený s oběma císařstvími najednou. Asi se to někomu podařilo ještě dřív. Škoda. Ze seznamu naopak zmizelo několik socializačních úkolů, které jsem posbíral v dobách dávno minulých a k nimž jsem se kvůli nedostatku času nikdy nedostal nebo je neměl chuť plnit. Zaměstnanci Korporace je nejspíš pokládali za naprosto nedůležité a smazali je.

Aktualizována postava. Seznamte se prosím se změnami.

Další krok k obeznámení se s novinkami týkajícími se mé postavy zahrnoval vybavení a statistiky. To jsem vlastně chtěl udělat ze všeho nejdřív, ale jako první na mě vykoukl seznam úkolů. Otevřel jsem seznam vybavení a hned u první části jsem si nechal zobrazit její vlastnosti. Koukneme se, co za legendární předměty mi vývojáři darovali.

Edkův hrudní pancíř LXXII

Popis: jeden ze zakladatelů šamanismu, starodávny troll Edka, byl znám svou vybíravostí ve vybavení. Edku bylo složité potěšit, protože se mu buď nelíbil popis, nebo předmět nenabízel dostatečné množství bonusů, či nevypadal dostatečně přesvědčivě. Pak se jednoho dne Edkovi dostal do rukou hrudní pancíř LXXII a z jeho dokonalosti troll utrpěl nervový šok.

Bonusy: +2500 Výdrž, +3200 Inteligence, +600 Síla, +900 Hbitost, +40 Energie. +3400 bodů odolnosti proti všem typům zranění.

Bonus při nasazených dvou částech sady: +5000 Inteligence.

Bonus při nasazených šesti částech sady: +5000 Výdrž a +10000 Inteligence.

Bonus při nasazené celé sadě: +30 % u všech statistik.

Třída předmětu: legendární sada. Omezení: pro šamany, nejméně 300 levelů.

Těžce jsem polknul a kouknul na hrabivého křečka a chamtivou žábu. Oba leželi na zádech a kopali nožičkama. Dar této velikosti jsem ani v nejmenším nečekal. Devět legendárních předmětů. Celá Edkova sada. Vývojáři laskavě uložili mé předchozí vybavení od Triciniánů do batohu a po srovnání s novou výstrojí tam i zůstalo. Na 300. levelu byla nová sada téměř dvojnásobně silnější než ta stará. Jediným předmětem, který se mohl svému novému protějšku jakž takž rovnat, byly boty od císaře a nebýt bonusu při nasazení celé sady, pravděpodobně bych je nosil dál.

Zbytek vybavení zůstal beze změny. Například na krku se mi stále houpal měděný náhrdelník přidávající mi pouhých 12 bodů Inteligence a sloužící jako připomínka, že je čas dát se do práce. Zavřel jsem tabulku s vybavením a chtěl jsem se přesunout k poště, když se mi před očima objevilo další upozornění:

Rozdělte prosím své volné body schopností.

Nebyla jiná možnost. Ač jsem se sebevíc snažil zavřít okno, které vyskočilo za upozorněním, systém trval na tom, abych body rozdělil. Dokonce nepomohlo ani odhlášení se do reality. Jakmile jsem se vrátil do hry, objevila se tabulka statistik zakrývající celý můj výhled a nutící mě k rozdělení 1500 bodů. Nebylo úniku…

„Pane!“ Jakmile jsem zavřel tabulku, objevil se můj majordomus Viltrius. Systém se rozhodl, že mě již dostatečně seznámil se všemi změnami týkajícími se nové aktualizace Barliony, a dovolil mi odhodit všechen zbytek otravných oken a zaměřit se přímo na hru. „Máte nějaké rozkazy?“

„Pověz mi, co se s hradem poslední dobou dělo.“

Viltrius si s vážným výrazem upravil klopu saka, jako by si třídil myšlenky, pak zvedl svůj zelený obličej a začal klidně a vyrovnaně hovořit. Jen stěží jsem zadržoval smích, protože goblinovi chybělo snad jen malé podium. Tím by dokreslil obrázek hošíka nuceného odříkat básničku u štědrovečerní večeře, aby si za odměnu mohl otevřít dárek.

Hrad neprošel prakticky žádnými změnami či událostmi. Protože se Altameda nacházela na docela odlehlé pozici od míst, kde žila NPC, a protože bylo místní území připraveno pro hráče na 180. úrovni, dovolil si Viltrius vypustit Šedou smrt a její smečku ven z hradu, aby se proběhli po okolí. Není mi úplně jasné, jak dokázal s vlky komunikovat, ale goblinovi se podařilo přidat k jejich procházce několik podmínek – například že 30 % všech získaných zkušeností ze zabití ostatních stvůr se přenese do zvýšení úrovně hradu a veškerá kořist bude umístěna do trezorů. Šedá smrt s podmínkami souhlasila a za pár dní okolo hradu nezbyla jediná stvůra. Nepřeháním. Nepřežily dokonce ani žáby či cvrčci, nemluvě o medvědech, losech a další fauně.

Kromě toho několik vlčic porodilo vlčata. Průměrný level smečky se zvýšil na 240 a z Šedé smrti samotné se stala statná vlčice na 280. levelu. V tuto chvíli mě trklo, že jsem vlastně získal početnou a dost silnou armádu NPC, která oproti strážným nebyla svázána s hradem. Elánius, můj velitel stráže, a jeho vojáci měli za úkol obranu hradu, a proto by mě jejich využití jako žoldáků nebo v jeskyních přišlo velice draho.

Viltrius mě také překvapil informací, že v mém hradu již třetím týdnem přebývá Gnum Zlomyslný. Gnóm se objevil ještě před kataklyzmatem a nyní již vytáčel správce trezoru k nepříčetnosti. Kataklyzma byl termín, kterým Korporace označovala dobu, kdy byla Barliona vypnutá. Aktualizovaná historie vysvětlovala, že těsně okolo našeho světa proletěl divný meteor a na dva týdny zastavil veškerý život, události a všechny další jevy. Nejsem si jistý, proč něco takového vymýšleli, jelikož vlastně hru mohli spustit od chvíle, kdy spadly servery, ale meteor byl pro ně možná důležitý z jiného důvodu.

Gnum Zlomyslný splnil, co slíbil. Opravil brány mého hradu a využil k tomu prakticky všechny naše zásoby císařského dubu. Pak se zamknul v dílně a dva týdny z ní nevyšel. Občas z dílny zněl tlumený smích, výbuchy, nadávky, znovu smích a čas od času se odtamtud vynořil démon, aby Viltriovi předal seznam surovin, které gnóm potřeboval. Vždy šlo o suroviny drahé a potřebné k velmi vysokým úrovním profesí. Kvůli mému přímému rozkazu, aby Gnumovi předal vše, o co si řekne, nemohl můj majordomus gnómovi nic odepřít, ale jen z výrazu jeho obličeje jsem pochopil, že mu náš nový nájemník není po chuti.

Elániova družina splnila svůj úkol na jedničku. Během tří týdnů od mé poslední návštěvy hradu se nic závažného nepřihodilo. Pan Kristowski se v hradu zastavil na prohlídku trezorů s nějakými neznámými lidmi, po čemž následovalo podepsání nových dohod. Nyní byly naše trezory naplněny ze 70 % své kapacity a majetek našeho klanu zabíral jen 30 %. Vše ostatní patřilo jiným klanům, které své předměty svěřily pod ochranu Legend Barliony. Viltrius dokončil své hlášení, ale nepospíchal pryč. Podle toho, jak si dál hrál s klopou saka, ode mě čekal něco dalšího.

„Měli bychom už najmout hobgobliny!“ vyhrkl najednou. Problém s hobgobliny mu nedopřával spánku. „Bez hobgoblinů je hrad prázdný. Není v něm živá duše. Navíc se nemůžeme bránit proti příchodům mocných našeho světa. Pane, nepodařilo se vám dohodnout se s lady Anastarií, aby odstranila své alganidy?“

Goblin se na mě podíval s tak prosebným výrazem, že jsem nad jeho žádostí nedokázal mávnout rukou a ihned jsem zavolal Stacey. Do hry jsme vstoupili najednou, měla by se tedy potulovat někde po Barlioně.

Lásko, mohla bys prosím odstranit z Altamedy alganidy?

Jako by se stalo. Jsi právě teď v hradu?

Jo, přivolám tě.

Počkej chvíli, mluvím se svým otcem. Uděláme to jinak – formálně ti uděluji přístup do mé komnaty a do mé osobní truhly. Vyhoď je sám. Jo a dej mi vědět, až dokončíš práci v hradu, a já tě přivolám k nám. Musíme něco prodiskutovat.

Stalo se něco?

Ano. Našemu kontinentu byla vyhlášena válka. Nedíval ses do pošty?

Válka? Kdo? Ne, zatím jsem se k poště nedostal. Co tam na mě čeká?

Pokud tomu dobře rozumím, mělo by tě v poště čekat několik nabídek. Dane, otevřeli jsme Pandořinu skříňku. Všichni se chtějí dostat do Stvořitelovy hrobky. A všichni chtějí tebe, majitele originálního klíče. Dostali jsme ultimátum… Nechci tě zatěžovat množstvím informací. Dokonči, co potřebuješ vykonat, a pak skoč za námi. Pošlu ti poštou souřadnice, táta ti dal přístup do našeho hradu.

„Viltrie, dávám ti přístup do Anastariiny komnaty a její osobní truhly. Zařiď, aby alganidy zmizely z našeho hradu,“ vyslovil jsem automaticky, protože jsem byl stále v šoku z novinek. Byla Stvořitelova hrobka skutečně tak životně důležitým objektem hry, že se na nás rozhodl zaútočit zbytek Barliony? Neměli snad dost vlastních jeskyní? Nebeské císařství bylo bezesporu plné skvělých hráčů, průměrný level členů jejich nejlepšího klanu se pohyboval okolo 380 a hrál tam i hráč s nejvyšším levelem celé Barliony – válečník na 433. levelu s obtížně vyslovitelným jménem. Když vezmu v potaz, že dva z našich hráčů s postavami nad 300. levelem skončili v dolech – mám na mysli Hellfira a Donotpunnika – není naše pozice právě záviděníhodná. Pokoušet se postavit takovým bestiím se v podstatě rovnalo vědomému zahození legendárních předmětů. Bojovat s nimi za použití jiných předmětů bylo naprosto zbytečné – zničili by nás, aniž by se zajímali, co za hráče proti nim stojí.

Mohl nám pomoci jediný faktor. Lidé z Nebeského císařství se v naprosté většině nezajímali o boj hráče proti hráči. Pokud si správně vzpomínám na Plintova slova, je u nich pokládáno za zbytečné vše, z čeho jim neplynou body zkušeností. Hráči zvyklí na boj se stvůrami mohou mít dost problémů v boji s reálnými hráči zocelenými v bitvách proti ostatním zkušeným hráčům. Přesto však ani za mák nezáleží na tom, v čem se hráč specializuje, pokud je mezi bojovníky rozdíl 100 levelů! Prostě nás během několika minut zničí a vydají se zpět domů! Proč vlastně hrobka přilákala jejich pozornost? Vědí snad něco, co my ne? Nebeské císařství by něco vědět mohlo…

„Pane! Pane!“ Viltrius se přede mnou objevil v rozradostněné náladě a vytrhl mě z tíživých myšlenek. Radost z goblina vyzařovala natolik, až se i mně na tváři rozlil veselý úsměv. „Můžeme najmout hobgobliny! Čtyři! Ačkoli ne, najměme jich raději pět! Pane, alganidy jsem už z hradu vyhodil! Nic nám nebrání najmout obranu vhodnou pro hrad na 25. úrovni!“

Pochopil jsem, že pokud okamžitě do hradu nepřijmu nové zaměstnance, goblin utrpí smrtelný šok. Vstal jsem z houpajícího křesla a posadil se na svůj oficiální (a nepohodlný) trůn. Skoro jsem si ještě nenasadil korunu majitele a už se mi před očima objevila tabulka s možnostmi nastavení. Nejprve můj pohled přilákal zelený stav mého hradu a poznámka mi oznamovala, že odolnost hradu je zpět na 100 %.

Ihned jsem se přesunul do záložky pro osazenstvo, potichu zaklel nad cenou za Elánia a jeho družinu a pak jsem se hluboce zamyslel. Je pravda, že jsem musel najmout hobgobliny, to už nešlo déle odkládat. Ano, měl jsem nyní personál o počtu sedmi NPC, portálového démona se svým vlastním portálem, náladového majordoma připraveného splnit každé mé přání, ale přesto hradu cosi chybělo. Nějaký malý detail, jakási maličkost, která by toto již tak dost příjemné místo změnila v naprostou dokonalost. Procházel jsem další záložky, ale nenašel jsem pro Altamedu nic neobyčejného. Všechno již bylo postaveno a nakoupil se dostatek věcí. Další vývoj hradu závisel na vylepšování podmínek k bydlení a dekoracích, ty jsem však přes tabulky koupit nemohl. Hráči si s těmito záležitostmi museli poradit sami. Proto nápad vylepšovat hrad vypadal pro tuto chvíli nesplnitelně. Gnum toho sám příliš mnoho nezvládne a na přilákání dalších výrobců vysoké úrovně je potřeba reklama. A to hodně propracovaná reklama… To je nápad!

„Viltrie,“ převedl jsem okamžitě svou myšlenku na slova a přitom odsouhlasil platbu za pět hobgoblinů, „pověz mi, v čem by hradu a jeho majiteli mohlo pomoci uspořádání večírku?“

„P-pane, řekl jste v-v-večírek?“ zeptal se goblin koktavě.

„Večírek. Ples. Pařba. Říkej si tomu, jak chceš, ale základní myšlenka zůstává stejná – reklama pro hrad a pro klan. Pozveme císaře, Temného lorda a možná se zastaví i Pán stínů, pokud mu dokážeme garantovat bezpečnost. Přivedeme elitu našeho kontinentu na jedno místo a uspořádáme turnaj!“

„Pane!“ zakvičel goblin a zatvářil se, jako by na něj padalo mnohatunové břímě. „Dokážete si představit, kolik peněz bychom museli vydat na něco takového?“

„Ne, kolik by nás to stálo?“ zajímal jsem se a vyhrnul si rukávy. Korporace mi vrátila mých sto milionů, tak proč si nepřipravit malý dárek? Doufám, že mě pan Kristowski nezabije příliš bolestivě, až utratím několik desítek milionů.

„Pozvání hostů takovéto úrovně musí být připraveno předem. Je nutné patřičně zvýšit bezpečnost. Přítomni musí být vysocí hodnostáři všech císařství. Pokud si přejete uspořádat turnaj, musí být předem vyhlášen a přihlásit se do něj může kdokoli. Pokud si dobře vzpomínám, dosud na našem kontinentu nebyla uspořádána událost takové velikosti, protože je něco takového prostě moc drahé. Nedokážu odhadnout přesný rozpočet, ale rozhodně by nebyl nižší než dvě sta milionů zlatých.“

„COŽE?“ Z celkové sumy mi vystřelilo obočí až pod strop.

„Pozvání císaře a Temného lorda by naši pokladnici stálo padesát milionů za každého. Myslím, že ani Pán stínů by takovou sumu neodmítl. Kromě toho bychom museli vylepšit hrad, postavit turnajové hřiště, připravit pokrmy, vymyslet zábavu a kromě toho ještě zajistit bezpečnost, protože se svobodní občané mohou začít mezi sebou rvát. Mohlo by se jim zachtít napadnout některá NPC… Kdo ví, na co by přišli. V každém případě bychom museli najmout spoustu strážných. Je to všechno velice drahé a já nemám představu, kde začít, abych vám dodal přesnější rozpočet.“

„Nemusíš dodávat vůbec nic,“ začal jsem ihned couvat. Přišla snad Korporace o rozum, že si žádá takové částky za pozvání NPC na úrovni císaře? To určitě! „Uklidni se. Byl to jen takový vtípek. Dej se do práce s hobgobliny – potřebují rozkazy a dohled.“

Viltrius poraženecky zmizel a já jsem následující minuty strávil přemýšlením, co dál. Projít si poštu, nebo zkontrolovat Gnuma Zlomyslného? Tabulka informací o hradu říkala, že se stále nachází v dílně, proto by bylo nejlepší se za ním zastavit a zjistit, co tam kutí. Lenost však zvítězila. Neměl jsem náladu někam odcházet a s kýmkoli se bavit. Zatím jsem se nevzpamatoval ze setkání s majordomem a z novinky, že bych musel na uspořádání turnaje vynaložit dvě stě milionů zlatých. Otevřel jsem poštovní schránku a hořce jsem si povzdechl nad neskutečným množstvím příchozí pošty, se kterou jsem si musel zase poradit.

Mějte se, následující hodiny mého života… Ne, takhle by to nešlo. Musím to nějak změnit! Hádám, že jednou z možností je najmout si sekretářku.

Nazdar, Mahane, ty starý skrblíku!

Není vůbec vtipné nabízet za jedinečnou mapu deset tisíc. To je jednoduše hloupé! Chápu tvůj pohled, můj dopis vyzněl trochu naivně. Je potřeba bavit se v reálnějších sumách… Vzhledem k nedávným událostem zahrnujícím hrobku se cena mapy vyšplhala na jeden milion zlatých a 10 % veškeré kořisti z jeskyně, ke které mapa vede. Já půjdu na výpravu s tebou a přibudou mi nějaké z těch zkušeností, které cestou získáš. Co se týká místa, ke kterému mapa ukazuje cestu, mělo by jít o malou jeskyni ve Volných pláních ukrytou kouzlem před zraky náhodných kolemjdoucích. Abych trochu popíchl tvůj zájem – právě v této jeskyni Karmadont získal svou moc. Jeskyně je obydlena fantomy s levely 350+, proto ji nemohu projít sám, ale něco mi říká, že právě ty bys mohl mít zájem o objevení místa, které vede ke Karmadontovi. Vždyť jsi přece výrobcem šachovnice!

Se vší úctou a doufaje, že se domluvíme,

lovec Sabantul Šťastlivý

Vzrušením mi poskočilo srdce. Vyskočil jsem z trůnu a začal po svém trůnním sále pochodovat tam a zpět. Ergreis! Krystal, jejž Lait přinesl z jiného světa a který by se měl nyní nacházet ve Stvořitelově hrobce. Fantomové zmínění Sabantulem mohou být mocní kouzelníci minulosti zabití při aktivaci krystalu. Jsem si jistý, že bych od nich mohl zjistit, co byl Ergreis zač a jak bych ho dokázal přemoci. Odkud Sabantul získal mapu? Kde ji vyhrabal? Počkat! Vždyť už na nalezení té jeskyně pracuje Hadojed!

„Poslouchám,“ zavrčel kobold do amuletu.

„Hadojede, tady Mahan… Prosím tě, řekni mi, jak pokračuje tvůj hon za krastilem?“

„He? Vždyť už jsem ti poslal dopis. Nepřišel ti?“

„Ještě jsem se poštou neprohrabal. Právě jsem se po opětovném spuštění připojil do hry.“

„Nenašel jsem jeskyni, o které jsi mi pověděl. Prohledal jsem celé úpatí pohoří Elmy, ale prostě vůbec nic. Mahane, slíbil jsi mi přívěsek bez ohledu na výsledek mého pátrání.“

„Vzpomínám si. Zítra ti ho vyrobím. Potřebuji tvé oficiální svolení k použití jména tvé polovičky, abych k ní mohl předmět připojit. Nejlépe písemně a poštou.“

„Budeš ho mít. A co se bude dít s krastily?“

„Nic. Teď už je vlastně ani nepotřebuji. Ale díky za pomoc. Pošli mi ten dopis a zítra ti vyrobím přívěsky. Budeš je mít vyrobené přednostně.“

Vložil jsem amulet zpátky do batohu a pokračoval v průchodu místností. Hadojed neuspěl, což znamená, že bez mapy opravdu není možné jeskyni najít. Touha rovnou zaplatit Sabantulovi celý milion byla tak silná, že jsem se musel uklidnit, otevřít poštu a začít se jí probírat. Zrovna tato činnost jistě umlčí mou touhu utrácet. Nejdřív si musím porovnat klady a zápory, zjistit nějaké informace o lovci Sabantulovi Šťastlivém a teprve pak se rozhodnout. Celou záležitost s Donotpunnikem jsem měl stále ještě v živé paměti!

Stacey, potřebuju pomoc. Musím zjistit všechny dostupné informace o hráči jménem Sabantul Šťastlivý. Kdo to je, čím se živí, kde přebývá, kdy a jak se připojuje do hry… Zajímají mě úplně všechny informace o jeho reálné osobě. Nabízí mi na prodej jedinečný předmět a nabídka nemohla přijít v lepší chvíli. Paranoia mě pobízí, abych provedl náležitý průzkum.

Zařídím to. Co je to za předmět?

Mapa se souřadnicemi k jeskyni, kde se našly krastily s Ergreisem. Vzpomínáš si, co říkal nejvyšší kouzelník? Sabantul mi napsal dopis s nabídkou mapy za milion zlatých a 10 % kořisti. Zatím jsem na něj neodpověděl. Musím zjistit, jak se hráči, o kterém jsem nikdy neslyšel, podařilo získat takový předmět. Třeba je to podvrh nebo nějaká past.

To je můj kluk! odpověděla Anastaria. Poprosím tátu, aby zjistil o Sabantulovi všechno možné. Bude ti to trvat ještě dlouho?

Právě procházím poštu a pak zamířím k vám.

Přenesl jsem břímě shánění informací o lovci na Staceyina útlá ramena a s nově nabytým klidem vytvořil novou složku, do které umístím všechny příchozí žádosti o vyrobení přívěsku. K mému obrovskému překvapení nepřicházely žádosti jen od hráčů našeho kontinentu, napsalo mi i několik dalších desítek tisíc hráčů odjinud! Jak se o přívěsku dozvěděli? Nepamatuji si, že by natočili třetí film o Legendách Barliony a jejich příbězích… Že by pan Kristowski inzeroval tento předmět v takové šíři, že i hráči z jiných kontinentů toužili strávit celý týden prací pro můj klan? V tom případě je celá situace výborná, ale na druhou stranu mě jímala hrůza z pomyšlení na osmdesát sedm tisíc žádostí. Při čtyřech minutách potřebných na výrobu jednoho přívěsku bych na pokrytí všech žádostí potřeboval 348 tisíc minut. Což se rovnalo 241 dnům, během kterých bych musel pracovat celých 24 hodin! Vždyť bych padl únavou!

Vládci Legend Barliony, šamanu Mahanovi!

Zdravím tě, Výrobce! Rádi bychom vyjádřili úctu tvému umění a touze přinést do našeho světa nové barvy, pocity, hloubku a bezkonkurenční krásu. Víme, že jsi tomuto světu přinesl Karmadontovu šachovnici, otevřel jsi Stvořitelovu hrobku a obdržel originální klíč k jejímu dokončení. Máme zájem na tom, aby právě naši bojovníci vstoupili do hrobky jako první, a proto ti posíláme následující nabídku: pokud s námi projdeš hrobkou, obdržíš miliardu zlatých. Kromě toho získáš zkušenosti, První zabití a titul jednoho z nejbohatších hráčů vašeho kontinentu. Zvaž to. Do týdne čekáme Tvou odpověď. Nikdo kromě našich bojovníků nesmí jeskyní projít. Staň se jedinečným hráčem svého kontinentu – spoj se s námi!

Bihan První, vládce klanu Éra draků, Nebeské císařství

Několik minut jsem hleděl jen tak do prázdna. O co tu vlastně jde? Jakmile jsem hrobku sebral Fénixu, přichází třetí frakce a snaží se mi ji zase vzít. No, k tomu rozhodně nedojde! Pokud si Bihan naivně představuje, že se mu vrhnu do náruče jen kvůli číslu s devíti nulami, je na velkém omylu. Nad tím vším se měl zamyslet daleko dřív…

„A tak se věci mají,“ dopověděl jsem Anastarii a Ehkillerovi celý příběh. „Od zástupců jiných kontinentů jsem obdržel podobné dopisy, i když s různými nabídkami. Pět dopisů, pět miliard a všichni chtějí hrobku a originální klíč. Abych řekl pravdu, trochu mě to stresuje.“

„Naše situace není o moc lepší,“ pronesl Ehkiller zamyšleně a zahleděl se do kouzelného ohně doutnajícího v krbu. „V posledním klání mezi klany jsme se umístili až na úplně posledním místě, a proto na hráče Kalragonu není pohlíženo jako na rovné ostatním. V komunitě hráčů platíme za slabý článek, který lze bez jakýchkoli ohledů terorizovat. Fénix již obdržel tři ultimáta – pokud se s nimi nepodělíme o souřadnice hrobky a nezajistíme k ní bezpečný průchod, začnou nás lovit a půjdou po našich zdrojích. A to vše na našem území.“

„Souřadnice? Ony ještě neunikly?“ nedokázal jsem se překvapeně nezeptat.

„Ne, ale tato situace je jen dočasná. Příliš mnoho lidí zná souřadnice hrobky a je složité všechny hráče kontrolovat. Někomu se jistě zalíbí možnost získat pěknou sumičku za vyzrazení několika čísel. Z Nebeského císařství a Astrumu nepřišlo nic. Hádám, že ti už souřadnice znají. Navrhuji, abychom pokračovali v tom smyslu, že umístění hrobky je již veřejné.“

„V tom případě máme pět výprav s vysokými levely a se stovkou hráčů v každé z nich,“ začala Anastaria propočítávat naše síly. „Portál mezi kontinenty byl během kataklyzmatu uzavřen a dosud se neotevřel. Na přípravu máme týden, maximálně dva.“

„Nemyslím si, že projdou portálem. Proč by měli riskovat své jednotky?“ usmál se Ehkiller temně. „Co kdybychom je přepadli a invazi odrazili.“

„Mám dojem, že jsem úplně mimo,“ přiznal jsem se. „Co by měli riskovat? Vždyť je maximálně zabijeme. A co? Objeví se na hřbitově a vydají se k hrobce.“

„Hráči z cizího kontinentu se po smrti neobjeví v Kalragonu,“ vysvětlila po krátké pauze Anastaria. „Pokud zemřou při procházení jeskyně, hra je přesune na nejbližší hřbitov. V případě, že zemřou kdekoli jinde, vrátí se na svůj kontinent, který je svázaný s jejich postavami. Chtějí-li bojovat na jiném kontinentu proti normálním hráčům, musí se objevit zpátky na svém kontinentu a přitom ztratí celý level.“

„Počkat! Celý level? Vždyť to je proti pravidlům!“

„Nebýt riskování ztráty levelů, Astrum nebo Nebeské císařství by už dávno obsadily všechny zbylé kontinenty. Hráči s nejvyššími levely pocházejí právě odtamtud. Kromě scénářů je boj proti ostatním hráčům to jediné, co může snížit hráčův level. Riziko nehrozí jen tehdy, pokud se svážou i s naším kontinentem. Svázání může proběhnout jen dvěma způsoby – buď zde postaví hrad, nebo přinesou obelisk. Kontrolovala jsem to a Malabar ani Kartoss neobdržel žádost o vybudování hradu. Geranika hrady nerozdává, a proto je v tomto ohledu mimo hru. Jedinou možností zůstává právě obelisk.“

„Čím víc času trávím s vámi dvěma, tím častěji si uvědomuju, jak málo toho vím o Barlioně,“ smutně jsem se usmál. „Co má být vlastně zač ten obelisk?“

„Má více jmen: symbol klanu, přenosný hřbitov, bod spojení. Synonyma stranou, jde o velikou desetimetrovou hrozně těžkou sochu, kterou je těžké kamkoli přenášet. Získá ji každý klan, když dosáhne 25. úrovně. Obelisk nelze pronést portálem. Jde o velice křehkou věc, která je však naprosto imunní vůči kouzlům. Cena obelisku se pohybuje mezi 30 a 40 miliony zlatých a klan může v jednu chvíli vlastnit pouze jeden. Pokud se ho sem vážně rozhodnou přinést, netuším, co dělat. Proč by ho sem měli brát? Fakt by se k něčemu takovému odhodlali jen kvůli hrobce?“

„Nejen kvůli hrobce, ačkoli ta zafungovala jako spouštěcí mechanismus,“ povzdechl si Ehkiller. „Zatímco jste vy dva odpočívali, nepřátelé levelovali. Oddělení Korporace odpovědná za rozvoj těch dvou kontinentů nechystají příchod třetího císařství, nejsou mezi nimi zrádci a navíc nevytvořili nepřítele, jakým je Geranika. Takže hráči věnovali čas tomu, aby zrealizovali svůj sen a podmanili si barlionské oceány. Mahanovi se podařilo navštívit jedno z těch míst, když lovil Delfínoliheň – hlubinu oceánu. Nyní se oceán přetváří na obrovskou herní lokaci se stvůrami, jeskyněmi, ostrovy, scénáři a událostmi. Korporace se rozhodla, že by bylo hloupé nevyužít nabízející se prostor. Proč si myslíte, že se na našem kontinentu objevili piráti? Během pětileté snahy jsme nedokázali získat jakýkoli úkol spojený s piráty, ale pak se najednou z tebe a z Mahana stali kapitáni. Piráti vlastně zastávají úkol obránců našeho kontinentu proti invazi vedené po moři. Vyhledal jsem si o nich informace. V této chvíli ve vašich šlépějích pokračuje dalších čtyřicet dva hráčů a to je jen začátek. Neleží před námi jen bitva o hrobku, ale i o dominanci na moři. Pokud dojde ke zrušení hranic mezi kontinenty, cizí hráči na vysokém levelu nás smažou z povrchu barlionského.“

„Moře,“ pronesla Anastaria potichu. „Obelisk připluje na lodi, postaví ho po vylodění na pláži a pak se vydají k hrobce. Jak si však mohou být jistí, že hrobka zůstane nedotčena?“

Na chvíli nás obklopilo ticho a já si překvapeně uvědomil, že Anastaria i Ehkiller čekají na mou odpověď.

„Nedívejte se tak na mě!“ protestoval jsem. „Nikomu jsem nic neprodal a… Do prdele!“ vykřikl jsem, když se mi v mysli objevil aktualizovaný seznam úkolů. Stacey přimhouřila oči a já byl nucen vysvětlit, proč jsem zničehonic zaklel: „Hráč s nejvyšším levelem jich má 433, že?“

Bylo mi to potvrzeno pokýváním hlavy a já jsem pokračoval:

„Můj úkol k hrobce se aktualizoval. Od této chvíle je úroveň jeskyně v hrobce rovna hráči s nejvyšším levelem na kontinentu. Pokud hádáte správně a Nebeské císařství vážně postaví na Kalragonu svůj obelisk, úroveň hrobky vyletí do oblak.“

„V tom případě by poslední boss měl level 483,“ pronesla potichu Stacey, protože si uvědomila vážnost nové informace. „Neměli bychom nikoho, kdo by mohl takového bosse porazit. Musíme zastavit transportní lodě. Obelisk se dá obnovit jen jednou za měsíc. Pokud loď zničíme, získáme šanci projít hrobkou jako první.“

„Je to naše jediná možnost,“ ušklíbl se Ehkiller kysele. „Ale jak to dokázat? Kde je napadneme? Na kterém místě se budou chtít vylodit? Jak velká flotila je potřeba na zničení jediné lodi? A je to vážně jen jedna loď? Jedině v Nebeském císařství se hráči spojili v jedinou unii. Ostatní kontinenty mohou vyslat několik klanů s vlastními obelisky. Jak se nám je podaří všechny odrazit? Můžeme vůbec monitorovat všechna možná místa vhodná pro vylodění flotily? Na tyto otázky momentálně nemám odpověď. Nezapomínejte navíc, že pro nás je oceán nové bitevní pole, ale pro hráče ostatních kontinentů jde o známé až téměř přirozené bojiště.“

„Budeme potřebovat flotilu,“ začala přemýšlet nahlas Anastaria. „Sever je dobře chráněný, protože tamní hráči se mořeplavectví věnují už léta. Jih ubrání piráti, pokud se s nimi tedy dohodneme. S Danielem máme u pirátů úkol. Zbývá jen východ a západ.“

„Na západě je Geranika se svými stíny. Mnoho tam nezmůžeme. Vetřelci budou muset proplout okolo uzavřených míst jako je třeba Skyfoal, jelikož jim Korporace neumožní vylodit se. Jinak řečeno, sever je pro ně nepraktický. Náš kontinent je navržený tak, aby byl nejzranitelnější z východu a z jihu. Stacey, potřebujeme flotilu ze severu. Je třeba setkat se s jejich kapitány a zařídit ochranu našich břehů. Začni přemýšlet nad tím, co jim můžeme nabídnout, aby bojovali pod našimi vlajkami.“

„V nejlepším případě nebude bitva nutná,“ promluvil jsem. „Pokud se nám podaří zničit přepravní loď s obeliskem, zbytek jejich flotily tím na měsíc vyřadíme ze hry. Mohou pak jen neškodně proplouvat okolo břehů…“

„Přepravní loď jistě popluje ve středu celé armády. Nedovolí nám se k ní jen tak přiblížit. Mohli bychom se k nim nepozorovaně dostat jedině pod vodou, ale v Barlioně nejsou žádné ponorky. Lépe řečeno zde už nejsou, protože jsem byl přinucen nařídit Stacey, aby zničila tvou delfínoliheň.“

„Takže to byl tvůj nápad?“ ozval jsem se překvapeně. „Proč?“

„Protože zvyšování úrovně bere čas, který jsi tehdy neměl,“ vysvětlil Ehkiller. „Pokud bys neotevřel hrobku, Donotpunnik by byl nucen tě ukončit. Proto jsem dospěl k tomuto rozhodnutí a nařídil Stacey, aby tvou delfínoliheň zničila. Je pravda, že by se teď hodila, ale v té chvíli šlo o správný krok. No, nebudeme plakat nad rozlitým mlékem – delfínoliheň se nevrátí.“

„No…“ spustil jsem a zvažoval, zda je správné, abych nyní zmínil své embryo obří delfínolihně. Na jednu stranu jsem nyní s Fénixem takříkajíc na jedné lodi, ale na druhou stranu jsou ve mně jeho slova a činy stále ještě příliš čerstvé.

„Dane?“ předklonila se Stacey a zvědavě se na mě podívala. „Neříkej mi, že máš další menší delfínoliheň.“

„Bohužel ne,“ zavrtěl jsem hlavou a s vážným výrazem sledoval, jak se okamžitě zasmušila. Opřela se zpět do křesla a pohroužila se do myšlenek. Nevšímala si, jak vytahuji poštovní schránku, hledám ten konkrétní dopis, vytahuji jeho přílohu a pokládám ji na velký stůl, za který by se nemusel stydět ani císař. Fénixu se podle všeho velice daří. „Nemám menší delfínoliheň, vlastním embryo obří delfínolihně…“

Anastariin hurónský smích naplnil hlavní síň fénixáckého hradu.

„Tohle mělo být to slíbené překvapení?“ zeptala se Stacey, když konečně popadla dech. „To, o kterém jsi mi povídal před otevřením hrobky?“

„Vlastně… ano.“

„Dane, ty jsi úžasný,“ pokračovala Anastaria vesele – ale přesto by i kolemjdoucí, který ji neznal, v jejím hlase zaslechl podtón čehosi nevysloveného. A to nemluvím o člověku, který jí téměř dokáže číst myšlenky.

„Je v tom nějaké ale, že?“

„Pokud delfínoliheň leveluje podobně jako například gryf,“ vysvětloval Ehkiller, „můžeme ji v boji využít nejdřív za šest měsíců. A to ještě za využití nejintenzivnějšího levelovacího programu. Vzpomeň si na svou loď. Na prvním levelu byla potopená v řádu sekund. Aby tohle embryo mělo proti invazní armádě šanci, musíme ho dostat na 10. až 12. level. Což zabere půl roku.“

„V tom případě si nejsem jistý, proč jsi litoval zničení menší delfínolihně.“

„Pokud by zůstala na živu, mohla v této chvíli mít už šest levelů. A v tom případě bychom ji mohli použít jako lákadlo. To samé bychom mohli udělat i teď, ale výsledek by byl pořád stejný, protože by delfínoliheň padla. Jak víš, v Barlioně se lodě nevracejí. Vraťme se tedy k původnímu plánu – potřebujeme flotilu ze severu. Stacey, chci, aby ses na to zaměřila. Já si půjdu promluvit s piráty a požádat je –“

„Říkal jsi, že kouzla na obelisk nefungují,“ přerušil jsem bez okolků Ehkillera, „ale co hrubá síla? Pokud se na transportní lodi objeví hráč na vysokém levelu, kolik času potřebuje na zničení obelisku?“

„Asi tři minuty,“ odpověděla Stacey, aniž by se podívala na svého otce, který zmlkl a probodával mě pohledem. Někomu se očividně nelíbilo, kdy jsem otevřel pusu.

„V tom případě je možnost použít gryfy…“

„Zaútočit pomocí náletu, můj mladý příteli,“ spustil Ehkiller a nenechal si ujít příležitost přerušit mě, „je z několika důvodů nemožné. Nepřítel připluje se zkušenými hráči a byla by hloupost předpokládat, že si nezajistí po celém perimetru rušičky letu. Můžeš si to představit jako obrovskou flotilu, okolo které je neustále zóna se zákazem letu… takže mi zopakuj, jak že jsi do ní chtěl vletět?“

„Tati!“

„V klidu, Stacey,“ řekl jsem. Poprvé, během několika měsíců, co Ehkillera znám, se přede mnou ukazoval jako tvrdý vládce klanu místo obvyklé příjemné a štědré otcovské postavy. To mě zaujalo. Jeho oči, tón, pohrdlivý výraz tváře – nevím, co přesně mi vadilo, ale chtěl jsem si stát za svým pohledem na věc, ačkoli šlo o špatný pohled. Byl to přeci jen můj názor a ten si musím bránit. Cítil jsem se, jako by mě něco kouslo. Takže nápad letět přes moře byl hloupý? Dobrá, přistoupím k problému z jiného úhlu:

„V dračí podobě můžu letět i do zakázaných zón. Na zádech unesu dva hráče – třeba tanka a bojovníka. Práci léčitele zastanu sám. Myslím, že by tank dokázal bojovníkovi poskytnout tři minuty potřebné na zničení obelisku.“

„Aha, chápu, Danieli,“ změnil Ehkiller svůj tón na méně formální. „Zkus vyletět ke stropu.“

„Tati!“ vložila se do naší diskuze Anastaria, ale Ehkillerem nepohnula.

„Vydrž, Stacey. No tak, Mahane! Změň se v draka a dotkni se stropu. Pokud se ti to podaří, na místě ti předám korunu majitele hradu! Skutečně to udělám hned teď, přísahám na císaře!“

Bílý a zářící mrak na chvíli obklopil Ehkillera, čímž potvrdil jeho slova. Mně nezbývalo než se změnit v draka a vyletět vzhůru. Nebo spíš se pokusit vyletět, protože jsem se nedokázal odlepit od země.

„Zakázali létat v budovách nebo co?“ vyšlo ze mě, když jsem se změnil zpět na člověka.

„Řekněme jen, že pokud by si někdo konkrétní pročetl poslední změny, zjistil by, že v místech se zákazem létání nyní nemůže létat vůbec nikdo. A to ani postavy, které samy dokážou létat. Takže tento konkrétní člověk již nebude moci létat nad městy, hrady a podobně. Ještě jednou řeknu, že si to může pročíst v seznamu aktualizací.“

„Rušičky letu budou aktivované jen na vnějším okraji jejich perimetru.“ Z Ehkillerova demonstrativního zničení mého nápadu jsem jen sklopil oči, ale v poslední chvíli se mi v hlavě objevila rozpustilá myšlenka. „Uprostřed armády bude jistě létání povoleno. Vždyť tu mluvíme o hráčích!“

„Souhlasím, mezi loděmi jistě rušičky nebudou,“ přispěchala mi na pomoc Stacey. „Hráči by byli naštvaní. Uprostřed armády může poletovat kdokoli, ale jak nám to pomůže? Jistě si budou udržovat na okraji perimetru několik set metrů se zákazem letu. Nedokážeš vyvinout takovou rychlost, abys tu vzdálenost přeplachtil. Nezapomínej na to, že v bezletové zóně systém hráče zpomaluje a snaží se tě co nejrychleji přinutit k volnému pádu. Je vlastně jedno, jakou rychlostí k rušičkám přiletíš, nebudeš mít šanci doletět až k lodím.“

„Na jednu stranu máš pravdu,“ pokračoval jsem v rozvíjení své myšlenky, kterou Stacey částečně podpořila, ale na druhou stranu i zničila. „Nebudu mít dostatečnou rychlost nebo výšku, abych překlenul vzdálenost až k lodím. Proto budu potřebovat tvoji pomoc. Nevlastníš náhodou rychlou loď, Stacey?“

„Tak rychlá zase není,“ přimhouřila Anastaria oči a nebyla si jistá, kam svými slovy mířím. Miluji tento její pohled, když ví, že něčemu nerozumí, a to ji hrozně rozčiluje. „Pokud bychom ji opravdu potřebovali, můžeme si nějakou půjčit od pirátů. Ale na co?“

„První možnost se sice ukázala jako neuskutečnitelná, ale dostal jsem další nápad – seženeme rychlou loď. Jen jednu. Posadíme na ni katapult. Opět jen jeden. Připlujeme co nejblíž k nepřátelské armádě, třeba za pomoci neviditelnosti, ale ta vlastně není tak důležitá. Dokážeme to i bez ní. Až budeme blízko jejich lodím, ale přesto v dostatečné vzdálenosti, abychom zůstali v bezpečí, nabijeme katapult tankem, bojovníkem a mnou… Mám pokračovat, nebo vám představivost doplní mezery?“

„Hmm,“ vyšlo z Ehkillera, který zamyšleně naklonil hlavu a konečně mě přestal probodávat pohledem.

Ty jsi skutečný zázrak, víš to? Dlužím ti dnešní večeři a pak ještě zákusek! ozvala se mi v hlavě Anastariina radostná myšlenka. Pohodlně se v křesle opřela a po tváři se jí rozlil spokojený výraz připomínající výraz kočky dosyta najedené smetany.

„Naším tankem se stane Tamerlán Zázračný*. Nikdo jiný to nezvládne jako on,“ promluvil po krátké pauze Ehkiller spíš pro sebe než pro nás. „A bojovníkem bude muset být Plinto… nebo… ne, žádnou jinou možnost nevidím. Jedině Plinto dokáže obelisk zničit v daném čase. Je rozhodnuto!“ Ehkiller pokýval hlavou, protože dospěl k rozhodnutí, a téměř okamžitě se změnil na příjemného a štědrého strýčka. Stačí lusknout prsty a najednou proti mně sedí úplně jiná osoba. Rozhodně bych se nechtěl ocitnout na místě Ehkillerova nepřítele.

„Zítra obdržím informace o pohybu našich nepřátel a zjistím, jakým směrem vyplují. Stacey, ty nám dlužíš loď. Mahane, proveď několik testovacích skoků. Budeš se muset za letu změnit do dračí podoby a chytit oba hráče. Natrénuj si to pořádně. Co dalšího? Myslím, že je to vše. Dejte se do práce!“

„Stále je tu jedna otázka, na kterou jsem nedostal odpověď.“ Ačkoli již Ehkiller i Stacey vstali ze svých křesel s úmyslem uvést právě dohodnutý plán do pohybu, já jsem zůstal sedět. „Proč vlastně sami neprojdeme jeskyní během následujících dvou týdnů? Nikdo nás nebude rušit a úroveň jeskyně je například pro Plinta zvládnutelná. Jistě ji během dvou týdnů dokážeme pokořit. Bude to hračka!“

„Ergreis,“ pronesla jen Anastaria. „To je celý problém.“

„Nerozumím,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jakou v tom má roli krystal z jiného světa?“

„To je právě to. Bylo by velkou chybu do hrobky vkročit, než zjistím správnou odpověď na tvou otázku. Dokážeš si představit, co by se stalo, kdyby měl krystal podobný účinek jako Harrashessovy slzy? Vždyť nikdo neví, jaký scénář je s krystalem spojen a proč pokaždé, kdy je zmíněn krystal, někdo neopomene dodat, že nepochází z našeho světa. Raději bych to neriskovala. Nejdříve musíme sehnat informace a následně potřebujeme čas, abychom ho objevili. A právě času by se nám nedostávalo, pokud bychom se do hrobky vydali rovnou.“

„Pokud náš plán s katapultem selže,“ promluvil jsem – vypadalo to, že dnešek byl mým dnem, protože se ze mě nápady lily jako z bezedné láhve – „hráči z jiných kontinentů nebudou čekat další měsíc na nový obelisk. Proč taky? Bude pro ně rychlejší obsadit nějaký blízký hrad. Něco mi říká, abychom císaře a Temného lorda přiměli k odmítání nabídek.“

„Řekněme, že získáme audienci,“ posadil se Ehkiller zpět do křesla, ale uchoval si blahosklonný výraz. „Nepřijde mi, že by císař rád slyšel, že se ho snažíme přemluvit, aby neprodával hrad. Vždyť nemůžeme ostatním hráčům zabránit v tom, aby na našem kontinentu neutráceli peníze.“

„Proč ne? Samozřejmě že můžeme.“ Z bezedné láhve se vylil další nápad. „Vše záleží na tom, jak celý problém představíme, když o něm budeme hovořit s císařem. Ať se na to podíváme z kteréhokoli úhlu, blíží se soutěž mezi klany. Vypukne za dva nebo tři měsíce, pokud si dobře vzpomínám. Na tom vlastně nesejde. Pokud si opravdu přejeme zabezpečit, aby si naši nepřátelé nekupovali hrady, musíme uspořádat turnaj pro kalragonské klany. Je potřeba sestavit tým hráčů s nejvyššími levely. Proč se vlastně Fénix těchto turnajů pokaždé účastní? Prostě potřebujeme snový tým složený ze zástupců všech klanů. Když uspořádáme turnaj takových proporcí, císař ani Temný lord nebudou mít důvod zamítnout naši nepatrnou žádost – tedy aby po dobu několika měsíců neprodávali hrady hráčům z cizích kontinentů. Vždyť se přece spojíme. Staneme se jedním celkem. Korporace přece miluje spojení všech hráčů, že? Právě to jim dodáme a na oplátku požádáme o malou laskavost – šanci jako první projít hrobkou. Pokud během tří měsíců ničeho nedosáhneme, musíme se hrobky vzdát – byla by nad naše síly.“

„Turnaj…“ zamumlal Ehkiller. „Musíme uspořádat turnaj.“

„A zajistit účast Kartossu i Stínového císařství,“ kývl jsem souhlasně.

„Na co tam potřebujeme stíny?“

„Především kvůli symbolice spojení celého kontinentu. Můžou třeba dodávat stvůry k zabití. To je jedna z možností.“

„Shadrane!“ pronesl potichu Ehkiller a několik kroků ode mě se zhmotnil fantom. Majordomem hlavního hradu Fénixu byl fantom orka. „Potřebuji analýzu nákladů pro uspořádání turnaje, kterého se zúčastní tři císaři. Připrav turnajového pavouka, který bude podobný loňské kontinentální soutěži. Omez počet účastníků na deset milionů.“

„Mám započítat i cenu vybudování míst konání?“ zajímal se ihned fantom. Oproti mému Viltriovi tento majordomus vykonával rozkazy profesionálně a bez zbytečného diskutování. Možná bych si měl pohrát s nastavením goblina. Ačkoli mně se vlastně jeho osobnost líbí a měnit ji nebudu. „Místo konání turnaje hraje důležitou roli. Pokud plánujete pozvat všechny tři císaře, musíme najít hrad ležící ve Volných pláních. Není možné takovýto turnaj pořádat na území kteréhokoli z císařství.“

„Na Volných pláních je Altameda,“ nabídl jsem se. „Poskytnu teleport všem zájemcům.“

„Přijímám,“ ozval se Ehkiller. „Jak to vypadá s náklady?“

„Podle zadaných hodnot se cena za uspořádání turnaje pohybuje mezi 300 a 420 miliony zlatými. Ceny a odměny vítězům nejsou zahrnuty do analýzy nákladů.“

„Co musíme splňovat, abychom mohli podat žádost o pořádání turnaje takového rozsahu?“ Klidný hlas velitele Fénixu nenaznačoval, že by se v nejmenším pozastavil nad představou, že se rozloučí s astronomickou sumou peněz.

„Žádost jsem připravil. Potvrďte ji, prosím.“

„A co teď?“ Ehkiller provedl několik mávnutí rukou a potom se podíval nejprve na mne a pak na Anastarii, která se pohodlněji uvelebila ve svém křesle a se zájmem sledovala utrácení obrovské částky. Stacey stihla jen pokrčit rameny, než se vedle nás objevil zářící portál. Dokonce ani hobgoblini nedokázali zabránit heroldovi ve vykonávání jeho práce.

„Chce se s vámi setkat císař!“

2. KAPITOLA

NEPŘEDPOKLÁDANÉ TĚŽKOSTI

Obyvatelé Kalragonu! Za tři týdny uspořádají klany Fénix a Legendy Barliony turnaj, který všem předvede nejlepší hráče našeho kontinentu. Vítězové tohoto turnaje budou hájit čest Kalragonu na celosvětovém turnaji klanů. Během příprav turnaje a až do jeho ukončení nemají svobodní občané dovoleno zabíjet jiné svobodné občany! Turnaj se odehraje ve Volných pláních. Teleportaci zdarma zajistí hostitelské klany: Fénix a Legendy Barliony. Staňte se nejlepšími ze všech! Přihlaste se do turnaje a všem předveďte, co ve vás je! Informace o nejrůznějších kategoriích turnaje se za čtyři dny objeví na oficiální webové stránce Barliony. Nezapomeňte ji sledovat!

Dlouhá systémová zpráva zakryla celý výhled a zmizel za ní i Ehkillerův zamyšlený výraz.

„Předpokládám, že je již příliš pozdě z toho všeho vycouvat, co?“ zeptal se císaře, který na nás majestátně shlížel ze svého trůnu. Jednou za uherský rok se audience odehrávala v trůnním sále místo obvyklého místa u kulatého stolu v císařově pracovně. Ani nevím, zda to lze pokládat za projev úcty. Jakmile jsme se objevili před císařem, zeptal se, zda jsme si svým rozhodnutím jisti. Oba jsme souhlasili a císař poslal celému kontinentu zprávu. O zablokování boje mezi hráči však předem nic neříkal, a proto byla tato podmínka nepříjemným překvapením.

„‚Vycouvat‘ lze vždy,“ odpověděl Naahti. „I přesto, že obyvatelé našeho kontinentu již obdrželi zprávu o blížícím se turnaji. Podle vašich šokovaných výrazů vidím, že máte jisté pochyby. Jaképak?“

„Stvořitelova hrobka,“ pronesla Anastaria obezřetně a opatrně volila slova. „Plují k nám hráči z ostatních kontinentů. Jejich cíl je jasný – chtějí nám odebrat právo na první průchod hrobkou a vyřešit záhadu Ergreisu. S vámi nastavenou podmínkou jsme prakticky přišli o možnost bránit Stvořitelovu hrobku před ostatními svobodnými občany. Právě proto se Ehkiller zajímal o možnost odvolání turnaje. Na tohle jsme nebyli připraveni.“

„Promluvil jsem a svá slova nezměním,“ pronesl hlubokým hlasem neústupně císař. „Veškeré boje mezi svobodnými občany jsou až do konce turnaje zablokovány. Dříve nebo později se záhada okolo Ergreisu vyřeší a nezáleží na tom, zda přijdete na řešení vy, nebo nově příchozí. Síla Ergreisu je tak mocná, že si nemůžeme dovolit vyslat do boje s ní své oblíbence či nehodné osoby. Jen skutečně silní svobodní občané si dokážou s tajemstvím krystalu poradit, kohokoliv jiného by to zničilo spolu s celou Barlionou a všemi jejími kontinenty. Turnaj stále ještě mohu zrušit, stačí o to požádat. Přejete si to?“

Pohledy Ehkillera a Naahtiho se střetly a neuhnuly. Vzduch mezi vládcem Fénixu a císařem se zdál být tak nabitý napětím, že pokud by mezi ně vstoupil hráč či NPC, skončili by okamžitě mrtví. Tvrdé pohledy dvou sebejistých vládců by za okamžik zničily téměř kohokoli.

„Velice rádi turnaj uspořádáme!“ vzdal se Ehkiller po čase, který mi připadal nekonečný, i když ve skutečnosti uplynula jen chvilička. Ledový výraz z císařových očí zmizel a vládce Malabaru dodal:

„Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout. Co se týká hrobky, zamyslete se nad tím, jak ji dokážete bránit bez použití síly. Nejsem v pozici, abych vám připomínal, že jakýkoli problém lze vyřešit mnoha způsoby a hrubá síla není vždy tím nejlepším řešením složité situace. Blokování bojů mezi svobodnými občany bude platit pro všechny stejně bez rozdílu původu. Dosti už o hrobce. Dohodli jsme se, že se turnaj odehraje, a rád bych prodiskutoval protislužby, které klan Fénix za uspořádání tak velké služby pro císařství očekává.“

„Ne jen Fénix,“ opravil Ehkiller císaře. „Turnaj organizují dva klany…“

Po třiceti minutách jednání jsem pochopil, že už nerozumím vůbec ničemu. Ehkiller smlouval s císařem jako s trhovcem a Naahti ze své pozice ani o píď neustoupil, mnul si ruce a stěžoval si, že se Fénix snaží jeho císařství přivést k bankrotu. Vždyť ještě před pár minutami chtěli jeden druhého uškvařit pohledem a hráli roli dvou rozmazlených princezen, které blahosklonně shlížely na ubohý svět v podzámčí, ale jakmile se objevila možnost získat pár zlaťáků navíc, jako by se z Ehkillera s Naahtim stali dva cizinci.

„Mám nápad,“ promluvil najednou Ehkiller a ušklíbl se směrem k mé znuděné tváři. Co jiného asi tak můžu dělat? Neměl jsem nejmenší zájem zjišťovat, jakými zdroji nám nejrůznější provincie pomohou, jak velký objem surovin poskytnou a kdo zajistí přepravu. Přibylo dokonce handrkování o bonusy od Kartossu. Jaké vesnice či dokonce města přejdou pod naši vládu, kolik procent z prodeje skončí v našich trezorech… Prostě to nebyla moje parketa! „Abychom diskuzi vedli v produktivnějším tónu, navrhuji přizvat Serarta – pokladníka Legend Barliony – a někoho z Kartossu. Jsem si jistý, že zástupci Temného lorda nebo možná i on sám si rádi pohovoří o organizaci turnaje. Co se týká Mahana a Anastarie… navrhuji nechat je odejít. Vyjednávání není v jejich povaze.“

„Souhlasím,“ pronesl císař a za moment se v doprovodu heroldů v sále objevil pan Kristowski. Kartosský magistr sám vystoupil triumfálně ze svého portálu. Příprava turnaje nabrala ještě vyšší otáčky.

„Co uděláme s hrobkou?“ zajímala se zamyšleně Anastaria, jakmile nás herold přenesl zpět do hradu Fénixu. „Jistě na její obranu nepoužijeme NPC. Nějaké návrhy?“

„No,“ zamumlal jsem, „nenapadá mě vůbec nic kromě toho nejočividnějšího a nejjednoduššího řešení.“

„A to je?“

„Protože je boj mezi hráči zablokovaný, nikdo se nedokáže prodrat skulinami v bariéře z jiných hráčů. Je to jedna z těch situací, kdy dav nováčků dokáže zastavit dav hráčů na 400. levelu. Nejdůležitější je udržet linii a zablokovat létání. Vchod do hrobky je docela malý, takže můžeme najmout spoustu začátečníků, postavit je do několika řad a střídat je ve směnách. Kromě toho potřebujeme nějaké zařízení na blokování letu… A to můžou zničit, takže musíme vymyslet –“

„Danieli, ty jsi génius!“ přerušila mě Anastaria, vyskočila z křesla a s očividnou nedočkavostí začala přecházet sem a tam. „Zpracuji detaily a vybereme správné lidi z našeho klanu nebo z tátova. Ještě dnes si promluvím se Serartem. Sakra! Tohle je vážně ta nejjednodušší a navíc nejočividnější možnost! Dokonce i císař ji svými slovy naznačoval! To se stává, když se člověk naučí hrát na vyšších úrovních – zapomene na jednoduchá řešení. Dobrá, s tímhle problémem si poradíme. Ještě dnes domluvím hlídače. Pošli mi pozvánku do Legend, není dobré, když jsou manželé členy různých klanů.“

Hráčka Anastaria se připojila k Legendám Barliony. Aktuální hodnost: zástupce velitele.

„Gratuluji k návratu,“ napsal okamžitě Plinto do klanového kanálu. „Pobudeš si u nás déle, nebo sis jenom přišla zašpásovat?“

„Lásko, chci navštívit trenéry a učitele a pak musím zajít za Nashlazar,“ pokračovala Anastaria a nechala lupičův vtípek bez odpovědi. Stacey si upravila již tak perfektně naaranžované vlasy, objala mne, položila mi hlavu na hruď, zavřela spokojeně oči a přinutila mě vrátit jí objetí.

„Co myslíš, mohou učitelé ještě půl hodiny počkat?“ zeptal jsem se tiše. Nehledě na to, jak dlouhou dobu jsme spolu ve hře i v realitě strávili, když se ke mně Stacey přitiskla, dech se mi zrádně zatajil, začalo mi hučet v hlavě a po hrudi se mi rozlilo teplo postupně vyplňující celé mé tělo.

Splněn úkol: Úzce svázaná rodina, část 1.

Pro získání odměny si promluvte s Nejvyšší kněžkou Eluny a získáte i další úkol v pořadí.

„A co to odložit až na večer, Dane?“ Stacey se na mě prohnaně podívala a hravě vyklouzla z mého objetí. „Přesně jsem věděla, že není potřeba čekat celých třicet dnů! Stačí dokázat, že jsme zase spolu. Zajdeme si večer za Elzou?“

„Takže to bylo jen divadlo pro splnění úkolu?“ skoro jsem se zakuckal rozhořčením, ale Anastaria se ke mně opět přitiskla a její oříškové oči triumfálně zazářily dalším vítězstvím.

„Taky tě miluju, drahý,“ zavrněla mi do ucha a jemně mě do něj kousla. „Přeneseš mě na tréninkové cvičiště paladinů? Slibuji, že se večer přihlásím o zasloužený trest!“

Se zabručením jsem splnil Staceyinu žádost, ale protože ve mně ještě pořád hlodal její trik, chtěl jsem se zabavit prací. Když mi přibylo tolik levelů, stálo by za to zjistit, nakolik jsem zesílil. Přišel čas stát se opravdovým šamanem.

Ahoj, Fleito! Co právě teď kutíš? promluvil jsem na svou učednici, abych zjistil, jak pokročila. Něco mi napovídalo, že pokud se před Kornikem nebo Pronthem objevím bez tohoto úkolu, dost si toho od nich vyslechnu.

Nemůžete se svou učednicí telepaticky komunikovat, dokud nezaložíte soukromé spojení.

COŽE? Znovu jsem na Fleitu promluvil, ale objevila se ta samá zpráva. A pak znovu a znovu. Naše telepatie byla zablokovaná. Systém mi neřekl, že by Fleita nebyla ve hře, pověděl mi jen, že s ní nemůžu hovořit bez použití amuletu. Jak je to možné? Pochopil jsem marnost dalších pokusů kontaktovat šamanku a rozhodl se zeptat Kornika, co se to děje…

Nemůžete se svým učitelem telepaticky komunikovat, dokud nezaložíte soukromé spojení.

Ještěže jsem stál poblíž zdi, protože ve chvíli silného šoku naštěstí podepřela mé klesající tělo. Jsem si jistý, že pohled na šamana Zvěstovatele padajícího k zemi s užaslým výrazem na obličeji by se na barlionských fórech přehrával pořád dokola. Zablokovali mi telepatii!

Stacey? zpanikařil jsem a oslovil myšlenkou Anastarii.

Co se stalo? přišla okamžitá Staceyina odpověď a já jsem se trochu uvolnil. Až nyní jsem si všiml, že jsem se v očekávání odpovědi napjal jako pružina. Korporace totiž jednoduše mohla učinit přítrž našim rozhovorům i přesto, že ráno ještě vše fungovalo bez nejmenších problémů.

Hmm… už nic, myslel jsem si, že Korporace zablokovala mé šamanské schopnosti.

Všechny ne. Mám dojem, že udělali přítrž všem nezdokumentovaným možnostem, které jsme před aktualizací využívali. Například si nemůžu promluvit s Elunou, pokud nejdřív nepožádám o svolení od kněžek. Můžu je i poprosit, aby si s ní promluvily místo mě. Ani ve svém postavení nemám jako bohynina bojovnice dovoleno si s ní promluvit přímo. Tak tu jen sedím a snažím se přijít na to, jak se věci mají. A co ty?

Zatím jsem zjistil, že si nemůžu promluvit s vlastní učednicí ani učitelem. Začnu testovat všechno ostatní.

Večer mi povíš, na co jsi přišel, odpověděla mi Anastaria a odpojila se. Dokonce i když se odpojovala, cítil jsem, že všechno je nyní daleko víc kontrolované, a z té nepříjemné představy jsem zaťal zuby. Před aktualizací se mi Anastariiny myšlenky jednoduše zhmotnily v hlavě a opustily ji stejně tak neočekávaně. Teď jsem ale měl pocit, že veškerá komunikace podléhá přísnému protokolu: „Přejete si promluvit s vaší druhou polovičkou?“ „Vaše druhá polovička ukončila váš hovor. Ohodnoťte prosím telepatické spojení…“ Čeho se Korporace snaží touhle aktualizací dosáhnout?

Dopravil jsem se na cvičiště šamanů a otevřel tabulku pro vyvolávání duchů. Srdce mi vynechalo. Tabulka zela prázdnotou. Naprostou prázdnotou. Všech osm míst vypadalo, jako bych je dosud nepoužil! Kniha kouzel nápadně blikala a přilákala tím mou pozornost. Dostal jsem neblahou předtuchu.

Otevřel jsem knihu a znovu zanadával. Aktuálně jsem dokázal vyvolat jen dva nejnižší duchy – léčení a blesku. A to bylo všechno! Ačkoli jsem při hraní nacházel spousty nejrůznějších duchů, z knihy kouzel na mě hleděli jen dva základní.

„Můj upadající učedník se rozhodl poctít náš příbytek svou přítomností?“ zazněl vedle mě Kornikův ironický hlas a přinutil mě vzhlédnout od knihy. „Co po nás Jeho Zvěstovatelstvo požaduje?“

„Učiteli,“ sklonil jsem uctivě hlavu a nasadil si masku učedníka. „Vysvětli mi, prosím, co se stalo s mými schopnostmi.“

„Co s nimi?“ zeptal se goblin s hraným překvapením. Bylo mi jasné, že dobře ví, o čem mluvím.

„Nedokážu se spojit s učednicí, nemůžu se spojit ani s tebou, nemám žádné –“ Trpělivě a metodicky jsem vypočítal všechny „chyby“, kterých jsem si dosud všiml. Možná by se jim pod správným světlem mělo říkat spíš „změny“.

„To je jasné, že se s námi nemůžeš spojit,“ ušklíbl se Kornik. „Zařídil sis snad se mnou či se svou učednicí soukromé spojení? Ne. Vložil jsi duchy, které ses naučil, do knihy kouzel? Ne. Dělal jsi snad někdy něco jako zbytek normálních šamanů? Dám ti jednu šanci uhodnout správnou odpověď. Vůbec by mě nepřekvapovalo, kdybys neměl nejmenší tušení, čemu se tvá učednice právě teď věnuje. ‚Ó, běda mi! Nedokážu se s ní telepaticky spojit!‘ To tě nenapadlo zavolat jí na amulet? A to si říkáš učitel…

Buď rád, že můžeš aspoň skákat po celém Kalragonu jako nějaká interdimenzionální blecha. Být to rozhodnutí na mně, odebral bych ti i to. Jak můžeš vyvolávat duchy, když si ani nevzpomeneš na svého elementála? Nejvyšší vodní elementál si už ani nevybavuje, jak vypadáš! Ne, takhle to dál nejde. Ty, můj již brzy napravený učedníku, se budeš muset naučit být pravým šamanem místo toho divného tvora, kterým jsi byl před kataklyzmatem. Nehodí se, abys na první úrovni neustále vyvolával duchy padesáté úrovně.“

„Pokud bych dělal vše jako normální šaman, nikdy bych se nestal Zvěstovatelem.“ Nestál jsem o to, aby mě tohle NPC hubovalo a neodpovědělo na mou otázku. „Podle tebe se nechovám jako normální šaman. No a co? Každý šaman má svou cestu a já po té své došel až k jejímu konci. Nejvyšší vodní elementál na mě zapomněl? Mají snad šamani nějaká pravidla, kterých se musí při praktikování šamanismu neustále držet? Nebo snad existuje nějaký ideál šamana, se kterým se mám při každém rozhodnutí srovnávat? Šaman, kterým jsem byl před kataklyzmatem, byl velice reálný! Pokud ho chce někdo nějakým způsobem zničit, rád bych slyšel celou pravdu, tak mi konečně přestaň vykládat takové blbosti. Už jsem se jich za posledních několik měsíců naposlouchal až nad hlavu.“

„Ach, ty mě ale děsíš!“ pokračoval Kornik v posměchu. „On nemá rád blbosti, blbosti ho nezajímají – ne, tomuhle pánovi neříkejte žádné blbosti! Jsi můj učedník! Když řeknu, že se musíš něco znovu naučit, skutečně to musíš udělat. Nemá smysl chovat se, jak se ti zlíbí, a teprve později pročesávat Volné pláně při hledání problému, který jsi měl vyřešit před měsíci. Musíš být jako všichni ostatní a dodržovat pravidla!“

„Geranika nabídl dohodu,“ zazněl za mými zády Pronthův hlas. Otočil jsem se a uctivě jsem se před hlavou Rady šamanů uklonil. Dnes je hádám nějaký svátek, protože se nestává každý den, aby se hlava Rady procházela mimo svou kancelář. „Souhlasil se zničením Srdce chaosu, pokud Eluna s Tartarem upraví schopnosti všech svobodných občanů tak, aby odpovídaly standardům jejich vybrané třídy postav. Tím se myslí sjednocení podle zadaného vzorce. Bitva o Armard Geranikovi ukázala, jak nepředvídatelní umí být svobodní občané. Proto se rozhodl předložit svou nabídku.“

„A bohové s tím souhlasili?“ zeptal jsem se překvapeně. Pokud si vzpomínám, Renox se měl obětovat pro zničení Srdce chaosu. Korporace tento scénář změnila? Co se jim nelíbí na nestandardních hráčích? Celá hra byla postavena na našich ramenou! Nejzajímavější součástí Barliony byla možnost improvizovat a vymýšlet nečekaná řešení. Že by Korporaci už unavovalo neustále upravovat scénáře podle toho, s čím novým jsme zase přišli?

„Nechápeš ty důsledky?“ zvedl Prontho tázavě obočí a tím dal najevo nespokojenost s mou naprosto zbytečnou otázkou.

„Ale proč?“ povzdechl jsem a snažil se ignorovat orkovu reakci. „Proč bohové chtějí, aby všichni svobodní občané byli… průměrní?“

Prontho se nenamáhal s odpovědí. Hlava Rady šamanů se majestátně otočila, ztratila o mne zájem a vydala se směrem k jediné budově stojící na šamanském cvičišti. Audience skončila.

„Korniku?“ Uvědomil jsem si, že se od orka nic dalšího nedozvím, a proto jsem se otočil ke goblinovi.

„Jaké zas Korniku? Pokaždé, když se něco stane, slyším: Korniku, Korniku, Korniku,“ pitvořil se můj učitel. „Naučil ses vše, co ses naučit mohl! A vlastně daleko víc než ostatní! Řeknu to ještě jednou – musíš se zařadit do řady a přestat se snažit všechno změnit. Pochybuji, že by Eluna nebo Tartarus zanechali pro své oblíbence nějakou skulinu. Proč by něco takového dělali? Zítra tě budu očekávat. Musíme tě znovu naučit, jak vyvolávat duchy… No teda! Teď už jsem skutečně zažil úplně všechno. Zvěstovatel, který nemá nejmenší ponětí, jak být šamanem! To je snad noční můra!“

Kornik si ještě chvíli mumlal pod vousy, poodešel o několik kroků, naposledy se na mě podíval, ušklíbl se a zmizel. Vzduch okolo mě zahučel hlukem dalších šamanů, z nichž mnozí ještě neviděli Prontha na vlastní oči. Já jsem se chtěl od všeho oprostit. Kornik mi vlastně řekl, že bylo možné pokračovat ve vyvolávání duchů tím způsobem, na který jsem si zvykl. Proto se teď musím nad celou záležitostí pořádně zamyslet. Vůbec se mi nelíbí možnost, že skončím jako průměrný šaman.

„Mahane, už je to tak dlouho!“ Favaz, můj učitel klenotnictví, který se stal prvním mezi anhurskými mistry, mě přivítal s nehranou radostí. Dílnu, zničenou tornádem při rozkvětu Ying-Yangu, již dávno přestavěl. Gnóm přidal několik pater a nyní se po celé budově rozléhal hluk výrobců pracujících někde nad námi. Během posledních šesti měsíců zažilo klenotnictví svou renesanci. Popularita této profese se nyní rovnala kovářství či koželužství a z toho důvodu doznaly změnu ceny výrobků a potřebných surovin. Ještě před kataklyzmatem si pan Kristowski zoufal, kde jsou ty dny, kdy jednoduchý zlatý prsten s bonusem +5 bodů k jedné vlastnosti stál pouhých sto zlatých. Nyní se však cena prstenu dostala níže než cena surovin potřebných k jeho vyrobení. Tím se stalo zvyšování úrovně v mé profesi neúnosně drahou záležitostí. Na druhou stranu si ruce mnuli sběrači a kopáči. Hráči kupovali hromádky surovin po tisících, protože se chtěli stát dalšími skvělými klenotníky a oslepit Barlionu svým umem.

„Učiteli,“ sklonil jsem ze zvyku hlavu a pozdravil svého nadřízeného. Barlionská NPC se vyžívala v dodržování hierarchie, a proto nikdy neuškodilo se uklonit či předvést jedno pukrle navíc. „S potěšením vidím, že vaše dílna prosperuje.“

„To všechno jen díky tobě!“ V záchvatu vděčnosti mi gnóm položil ruku na ramena a přilil olej do ohně mé ješitnosti. Tedy pokud vůbec nějakou ješitnost mám. „Je velkou ctí říkat, že jsem učil klenotníka, který přiměl Ying-Yang k rozkvětu! Každý svobodný občan, který za mnou přijde, se nejprve ptá, zda zde studoval i šaman Mahan. Ačkoli ses u mě nenaučil základy našeho řemesla, upravení a vyhlazení tvých klenotnických schopností pochází ode mě!“

Gnóm přivolal jednoho ze svých asistentů, stroze mu něco přikázal a pak mi pokynul k dalšímu pokoji. Šlo o přijímací pokoj.

„Viděl jsem tvůj recept,“ pokračoval Favaz a nabídl mi čaj. „Velmi zajímavé řešení – dát šanci zamilovaným telepaticky promlouvat. Už jsi to vyrobil?“

„Jen jednu sadu,“ odpověděl jsem. Usrkával jsem čaj a všímal si dočasného zvýšení úrovně klenotnické profese. Ačkoli mi přidával jen deset bodů po dobu šedesáti minut, důležité bylo zjištění, že v Barlioně nyní nápoje dokázaly zvyšovat úrovně profesí. Vítaný přídavek pro hráče, kteří se rozhodli profesi zasvětit svůj život. „Musím vyrobit několik tisíc přívěsků, ale nemám nejmenší představu, kdy si mám na práci vyhradit čas. Tři až čtyři minuty na vyrobení jednoho je příliš dlouho. Skutečně moc dlouho. A proto jsem přišel. Doufal jsem, že byste mi mohl nějak poradit.“

„Co bych ti tak asi mohl poradit…“ rozhodil gnóm rukama. „Nezbývá ti než si sednout a dát se do práce. Recept nemůžeš na nikoho převést. Nemůžeš na něm nepracovat. Čeká tě jen práce, práce a pak další práce. Musíš pracovat i během odpočinku. Žádnou jinou radu ti nemůžu nabídnout.“

Najednou se seshora ozval zvuk rozbitého skla.

„Budižkničemu s oběma rukama levýma!“ zakřičel rozčileně Favaz. Gnóm se na mě omluvně podíval, vzhlédl ke stropu, zpátky na mě a nuceně klidným hlasem dodal: „Mahane, počkej tu prosím na mě. Přečti si nějakou knihu nebo si dolij čaj. Za chvíli jsem zpátky. Jednomu paznehtovi jsem nakázal, aby umyl okna, a co myslíš? Ten trouba je rozbije! Jak je možné, že někteří svobodní občané dokážou vyrábět neuvěřitelná mistrovská díla a jiným se podaří rozbít i litinovou kouli? Holýma rukama! Jak je možné, že jsi tak… tak… jiný než ostatní?“

I přes svůj mladý věk klenotník těžce vstal a došoupal se ke schodům, aby nešťastného hráče potrestal. Byl jsem zvědavý, kdo byl tím provinilcem, ale gnóm mě požádal, abych zůstal v přijímacím pokoji, a měl bych ho poslechnout. Je těžké uvěřit, že by Favaz neměl informace o výrobě přívěsků, a proto by nebylo vhodné právě teď riskovat atraktivitu, které se u něj těším.

Shora jsem zaslechl zvuky hádky doprovázené dívčím vzlykotem. Takže ten trouba je ženského pohlaví. Má touha jít se podívat najednou zesílila, až jsem dokonce vstal od stolu a přešel až ke schodům. V poslední chvíli a jen silou vůle jsem se přinutil změnit směr a zastavit před malou knihovničkou. Jelikož mi Favaz udělil povolení přečíst si knihy na polici, neočekával jsem mezi nimi nic hodnotného či použitelného, ale přesto jeden nikdy neví. Vytáhl jsem z police první knihu, která mi přišla pod ruku, a začal ji pročítat, abych přemohl touhu vyjít nahoru a zasmát se s ostatními hráči nebohé dívce. Klenotnické mýty a legendy. Aktualizace nijak nezměnila herní mechaniku čtení knih v Barlioně. Dokud nepřečtete knihu celou, neustále se bude otvírat na první nepřečtené stránce a otočit ji můžete až ve chvíli, kdy dočtete celý text. Imitátoři dělali vše proto, aby bylo tohle pravidlo pečlivě dodržováno.

K mému značnému překvapení se mi kniha líbila. Buď si Favaz do své skromné sbírky vybíral knihy velmi pečlivě, nebo zrovna tohle dílo jednoduše souznělo s mým stavem… Bylo prostě velice zajímavé číst si o starých klenotnických mistrech, z jejichž umu a šikovnosti vycházela skutečná mistrovská díla. V průběhu času se vyrobila a ztratila hromada uměleckých předmětů! Zázraky jako Borgiin prsten, který utlačovaní gnómové nabídli vládci orků a díky němu si vysloužili svobodu. Nebo Řetěz tužeb vyrobený elfy a darovaný králi trpaslíků. Stručně řečeno, Řetěz tužeb splnil tužby akorát elfům a nebozí trpaslíci museli několik let posluhovat tvorům s dlouhýma ušima. Dnes trpaslíci tenhle historický fakt popírají, ale legenda by jistě nelhala.

Zalapal jsem po dechu, když jsem spatřil ilustraci hravého prstenu se zeleným kamenem. Turmellorn – prsten z turmalínu, do nějž byly zasazeny úlomky mellornu. Prsten vyrobil Karmadont pro lorda elfů, který nikdy nepřijal převahu lidstva. Dnes leží království světlých a temných elfů pouze na severu našeho kontinentu. V dobách dávno minulých žili elfové po celém Kalragonu a lidstvo převyšovali populací i rafinovaností. Karmadont neměl v úmyslu si elfy podmanit silou, proto stvořil Turmellorn. Doufal, že elfům předloží důkaz toho, že lidé dokážou nejen bojovat, ale i vyrábět krásné předměty, které svou krásou předčí i elfské výrobky. Elfové však prsten nikdy neobdrželi. Karavana převážející prsten byla přepadena a Turmellorn se ztratil. Navždy z Barliony zmizel a stal se jen další trochu živější legendou.

Ani nevím, kdy mě obklopil designový mód. Prostě jsem si najednou uvědomil, že jsem se ocitl ve velkém, dobře osvětleném pokoji naplněném policemi, ponky, nejrůznějšími klenotnickými nástroji, dvěma pecemi, kopiemi mnou dříve vyrobených předmětů a spoustou dalších věcí, které měly za úkol zpříjemnit a zefektivnit proces výroby.

Vypadá to, že s aktualizovanou postavou mi Korporace představila i oficiální designový mód. Vždyť já jsem nikdy nesplnil postupný úkol na jeho otevření…

To určitě!

Náhlá touha vyrobit Turmellorn stejně náhle zmizela. Nevím proč, ale zvykl jsem si na práci ve svém starém a pochmurném designovém módu a v tomto světlém pokoji jsem se necítil ani trochu příjemně. Připadal jsem si, jako bych stál nahý na pódiu před davem lidí. Jistě se najdou tací, co nemají problém předvést své tělo, zvláště pokud mají co ukazovat, ale já nejsem ten případ. Ostře osvětlená dílna nabízela všechno možné, aby mi mou práci usnadnila, nechybělo dokonce ani rýsovací prkno pro návrhy výrobku. Já jsem ale vážně nic z toho nepotřeboval. Otevřel jsem poštovní schránku (aniž bych odešel z designového módu) a začal sepisovat dopis. Jen ať si se mnou poradí! Chci svůj starý designový mód zpět!

Drazí administrátoři,

rád bych vaši pozornost přitáhl ke skutečnosti, že jsem narazil na poněkud trapný designový mód, který má moje postava momentálně aktivní. Naprosto chápu, že by mělo být příjemné vyrábět v takovém prostředí, ale já bych s povděkem uvítal návrat mého starého, tmavého designového módu. Představa, že jsem přišel o šanci dokončit postupný úkol pro výrobce, je velice nepříjemná. Děkuji!

Několikrát jsem si svůj dopis přečetl a s úšklebkem poslal jsem ho administrátorům hry. Teď má kdokoli, kdo je za mě zodpovědný, jen jednu možnost – vrátit vše do původního stavu. Korporace nemůže můj dopis ignorovat – právě oni jsou důvodem, proč jsem se stal tím šamanem Mahanem. Kdybych začal nahlas vyjadřovat svou nevoli, mohou začít padat hlavy. A líbilo by se to snad někomu? Ne. Navíc nemohli můj designový mód zrušit a přinutit mě splnit postupný úkol bez něj. Kdo ví, kdy se k jeho dokončení dostanu? Možná za rok, třeba za dva. Až přijde jeho čas. Přesto jsem jako jediný klenotník Barliony vlastnil recept na výrobu přívěsků pro telepatickou komunikaci zamilovaných. Korporace by buď musela zničit recept a všechny hráče o svém činu uvědomit, nebo souhlasit s mými požadavky. Vlastně mi vyhovovaly obě možnosti. Ať se na to podívám z kteréhokoli úhlu, Korporace neměla příliš na výběr. Jistě mi tedy můj původní designový mód vrátí. Jsem kvůli němu ochoten bojovat až do poslední kapky krve!

„To je dobrá kniha,“ ozval se Favazův hlas a vrátil mě myšlenkami zpět do hry. Rozhlédl jsem se překvapeně okolo sebe a uvědomil si, že jsem během svých úvah opustil designový mód a stál jsem vedle knihovny s knihou pojednávající o klenotnických mýtech. „Je velká škoda, že předměty zmíněné v ní jsou pouhými legendami. Velice rád bych si o několika artefaktech nastudoval víc informací a pokusil se objevit jejich recept.“

„Učiteli, kniha mluví o jistém Turmellornu. Mohl bych se o tom prstenu dočíst ještě jinde?“

„Turmellorn?“ zeptal se gnóm překvapeně. „Na co ho potřebuješ? Tento prsten je pro lidi – och, promiň mi to – pro draky nepoužitelný. Navíc jde jen o legendu. Je to plné pohádek o starých klenotnických mistrech.“

„Zkušenost ukazuje, že legendy spjaté s Karmadontem bývají často pravdivé. Ten muž mě velmi zajímá, a to jako reálná osoba, jako lovec, který se stal císařem, a neméně i jako mistr, který vyrobil šachovnici, Altairského sokola, Turmellorn a Tři císaře. Jaké další zázraky pocházejí z Karmadontových rukou?“

„Altairský sokol?“ Favaz svraštil obočí, jako by se snažil na něco si vzpomenout, ale pak jen pokrčil rameny a zamumlal: „O něčem takovém jsem jaktěživ neslyšel… Mahane, chápu tvou touhu, ale musím tě zklamat – nemám úkol, který hledáš. Možná ti na tvé otázky dokáže odpovědět poustevník. Jeden z našich mistrů ti o něm pověděl, že ano? Už jsi ho navštívil?“

To je ono! Jak jsem mohl na tento úkol zapomenout? Podle mých představ by poustevníkem mohl být sám Karmadont, jelikož nikdo vlastně nevěděl, kde se nachází císařův hrob… nebo jestli vůbec nějaký hrob existuje! Odložme však hypotetické otázky ohledně poustevníka i Karmadonta na později a zkusme z Favaze získat co nejvíce informací.

„Bohužel se mi ho nepodařilo vypátrat před kataklyzmatem ani po něm, ale děkuji za připomenutí. Učiteli, rád bych se vrátil ke své původní otázce – existuje nějaký způsob zrychlení výroby přívěsků? Mohu si pořídit třeba jisté elixíry podobné vašemu čaji, které zvyšují nejen úroveň klenotnictví, ale i rychlost výroby?“

„Elixíry?“ Gnóm si zamyšleně zamnul bradu a hleděl ke stropu. „Existuje jeden elixír… ale ne, ten by něco takového přece… vždyť je to jen nesmysl, pohádka pro děti… Ne, nemyslím, že by ti v tom něco mohlo pomoci.“

„Omluvte mou neomalenost, ale co máte na mysli za pohádku?“

„Prostě normální pohádku. Alchymisté strávili několik posledních tisíc let snahou obnovit Merlinův elixír… bohužel bez úspěchu. Podle těch legend, které máš tak rád, má elixír na výrobce až zázračný účinek. Není přesně známo, co dodává, ale jediný zdokumentovaný případ požití Merlinova elixíru vedl k postavení císařského paláce. Jedním mužem. Během jednoho dne. Nikdo si nepamatuje jméno toho stavitele, ale všichni vědí, že se napil Merlinova elixíru. Ten mu dal sám Karmadont.“

„Zase Karmadont?“ podivil jsem se.

„Hmm, asi jo… no ano. Opět on,“ odpověděl gnóm zamyšleně. „Ten muž byl stavitel, a proto si ho alchymisté moc nevšímali, ale… Víš, je to vlastně hodně zajímavé. Od té chvíle se Merlinův elixír nikde neobjevil. Zajímalo by mě, jak ho první císař získal…“

Gnóm zmlkl a jeho mysl se ponořila do jakési nirvány. Snažil jsem se v konverzaci pokračovat, ale Favaz mi odpovídal jen jednoslabičně, čímž mi naznačoval, že je čas odejít.

Přestal jsem se snažit gnóma popichovat, pozvedl k očím knihu o legendárních klenotech a zalistoval zpět na stránku s Turmellornem. Prsten mi připadal skvělý. V hrudi mi opět zaplápolala touha vstoupit do designového módu a pokusit se prsten vyrobit. Touhu jsem však udusil, protože jsem neměl chuť pracovat v nyní jasném světle nového módu. Se zklamaným povzdechem jsem vrátil knihu zpět na její místo a otočil se k odchodu. Jak jsem však procházel dílnou, něco mě zarazilo a zastavilo… Hráči okolo mě pilně vyráběli prsteny a nevšímali si svého okolí. Téměř u každého ponku stál nějaký hráč – ale jen téměř. Zastavil jsem se u jednoho z prázdných ponků, který na mě pomrkával jako osamělá nymfomanka.

Uvědomoval jsem si, že se musím setkat s poustevníkem a zjistit, co se to vlastně děje, ale přesto jsem váhavě přistoupil ke stolu, posadil se na dřevěnou židli a položil dlaně na dost poškrábanou pracovní plochu. Turmellorn? Ne, teď ještě ne.

Designový mód téměř pohltil mou mysl a změnil mé okolí ve světlou dílnu, ale snažil jsem se soustředit. Barliona je velmi zajímavá hra. Pokud je hráčům umožněno vstoupit do prastarého designového módu, je jasné, že ho mohou použít, kdykoli se jim zachce. I přes nově odemknutou dílnu připravenou jen pro mě si prostě musím představovat, že mě obklopuje temnota. Jistě ji jen tak nezahodili!

Po nějaké době se mi před očima místo tmavého designového módu objevil přívěsek milenců. Pokud jsem tomu dobře rozuměl, podvědomí se cítilo vinno a tímto způsobem mi připomnělo dopis od pana Kristowského obsahující padesát dvojic, které jako první obdrží své přívěsky. Již se s nimi dohodl, jakou práci budou pro náš klan vykonávat. Nyní všichni jen čekali na slíbený předmět. V poště mě čekal jediný diamant. Serart nabídl, že zbytek přesune do klanového trezoru. Vlastně mi můj manažer několikrát ve zprávě připomínal, že je potřeba objednávku vyřídit co nejdříve. Velice se mi líbilo, že mi nevolal na amulet. Serart dobře rozuměl tomu, že pokud se mi v tu chvíli nechtělo něčemu věnovat čas, nemělo smysl mě nutit, a zacházel se mnou velmi jemně. Měl ke mně dost ohleduplný přístup.

Využil jsem výhody nového designového módu, otevřel poštovní schránku a vytáhl dopis se jmény padesáti párů. První skupina. Dvojice hráčů rozhodnutých se sblížit, a to při práci pro můj klan. Padesát párů – to je přibližně 150 minut práce. To je moc. Sakra, to je vážně moc!

Znovu jsem otevřel poštovní schránku, pohrál jsem si s jejím nastavením a před očima mi prosvištělo 87 tisíc řádků (které hned zmizely) – celkový seznam všech, kteří si napsali o přívěsek. Obludnost situace, ve které jsem se ocitl, mě ochromila. První skupina lidí byla v porovnání se zbytkem jen kapkou v oceánu. Musím s tím něco udělat. Ale co?

Vyrobení přívěsku se odehrálo standardně. Prostě jsem aktivoval recept, vytvořil projekci diamantu, systém sám opracoval kámen, rozdělil ho na dvě poloviny, očistil ho a otevřel přede mnou dvě tabulky čekající na jména zamilovaných. Jakmile jsem je vložil, přívěsky se spojily s danými hráči. Pak se virtuální projekce propojila se skutečným diamantem a přívěsky byly hotové. Není v tom žádný háček či námaha – prostě jen rutina. Proces vytvoření přívěsku trval tři minuty. A po celou dobu není sám klenotník ničím víc než jen divákem – systém vše zpracoval úplně sám. Jen mu to trvalo hrozně dlouho!

Povzdechl jsem si a snažil se uklidnit. Rozhodl jsem se zamyslet nad nejrůznějšími možnostmi, jak tento problém vyřešit. Nejjednodušším řešením by bylo proces výroby urychlit. Na něco takového potřebuji Merlinův elixír, ale netuším, jak ho získat. Co jiného bych mohl zkusit? Například začít s jedním přívěskem a nějak spustit rovnou výrobu dalšího, aby výroba probíhala paralelně. Jak toho však docílit? A je to vůbec možné? Musím se zeptat Favaze. To je asi vše. Nenapadá mě už nic jiného – postup výroby přívěsků je příliš striktní a… Počkat!

Striktní postup!

Vzrušením mi poskočilo srdce. Odhodil jsem všechny ostatní projekce, co mi dlely před očima, a snažil jsem se co nejrychleji svůj nápad zrealizovat. Kdo řekl, že nejdřív musím opracovat diamant a teprve pak k němu přidat jména? Proč to nezkusit obráceně? Mohl bych například připravit dlouhý seznam jmen a k nim pak připojit projekci diamantu. Netuším, zda něco takového funguje, ale nápad se mi zalíbil. Chci ho hned vyzkoušet!

Od první chvíle se vyrojily nejrůznější komplikace. První otázka, na kterou jsem neznal odpověď, zněla: jak mám připravit projekce jmen? Jde o jednoduché jméno bez jakýchkoli vlastností jako pohlaví, třída postavy, vzhled nebo rasa – jméno je spojeno s hráčem jen tím, že neustále visí nad hlavou jeho postavy. Jak mohu systém přimět, aby pochopil, že tohoto hráče váže láska k jinému hráči, o kterém jsem kromě jména nevěděl vůbec nic? Jméno je sice v Barlioně jedinečné, ale vlastně nevím, jestli je svázané jen s naším kontinentem, nebo s celou Barlionou. To je dobrá otázka. Musím se nad tím pořádně zamyslet. Ale v tuto chvíli bylo důležité ještě něco dalšího – jak?

Hmm… Možná je ta otázka špatná. Možná bych se měl místo jak ptát proč. Proč se lidé rozhodli být spolu? Proč touží strávit celý týden svého herního času prací jen proto, aby mohli s druhou osobou důvěrněji komunikovat? Láska? To je hezká odpověď – možná dokonce i správná – ale k předmětu se nijak nevázala. Pro někoho je láskou být tomu druhému neustále nablízku. Pro jiné je to společně strávená minuta jednou týdně nebo letmý pohled dvou kolemjdoucích, kteří spolu vlastně nikdy nepromluví. Může to být i společná aktivita, podobné myšlenky, stejné zájmy… Jedinci žádající přívěsky jsou neskutečně rozdílní a je nemožné vymyslet celosvětově přijímaný koncept lásky.

V tom případě je třeba se vrátit k původní otázce – je zde láska skutečně tím nejvhodnějším? Chtějí hráči telepaticky komunikovat jen kvůli lásce? Třeba je to možnost být tomu druhému nablízku. Možnost použít komunikační kanál, do kterého nemá nikdo jiný přístup? Třeba kvůli touze sdělovat tomu druhému nejen slova, ale i pocity?

Projel mnou třas i přesto, že jsem se nacházel v Barlioně a obklopoval mě designový mód. Fyziologicky řečeno – herní postava nemohla cítit třes, ale nervový systém hráči přece nikdo neodebral. Najednou jsem si uvědomil, co spojuje hráče žádající o přívěsek. Má první myšlenka byla přece jen správná – skutečně šlo o lásku – ale ta byla jen špičkou ledovce. Nemít Anastarii, asi bych k tomuto závěru nikdy nedospěl.

První část padesáti objednávek skončila v koši. Světlo nového designového módu mě již nezajímalo. Jednoduše jsem mu nevěnoval pozornost. Pokud se mám dát do práce, vyrobím najednou přívěsky pro celý seznam hráčů. Jinak to nepůjde. Jaký je rozdíl mezi tím, zda přívěsek potřebuje jeden pár nebo osmdesát sedm tisíc párů? V aktuální podobě nehrál počet šperků nejmenší roli.

Důležité bylo úplně něco jiného – jednota!

Jako axiom budeme brát to, že se oba lidé milují. Co to znamená? Projevy lásky, jak už jsem pochopil, mohou nabrat nejrůznějších podob. Ačkoli mě Stacey milovala, prováděla mi před kataklyzmatem hrozné věci. Přesto však šlo o lásku, ať to zní jakkoli podivně. Proč něco takového dělala? Vyžívá se snad v sadismu? No to určitě!

Jednala tak, protože mě chtěla uchránit před hrozbou. A chovala se nejlíp, jak to dokázala. Následuje otázka proč? Ale na to už vlastně znám odpověď: zamilovaná osoba se bez své druhé polovičky necítí celistvá. Právě to sousloví – druhá polovička – říká, že jen ve dvou jsou ti lidé jedním celkem. Lze použít i jiná slova jako například „pár“, „rodina“, „partneři“… ale hlavní myšlenka se nemění. V jisté chvíli se dva lidé, kteří se vzájemně milují, cítí jako jeden celek. Proč v jisté chvíli? Protože nemůžu ignorovat možnost, že se jeden z dvojice zamiluje ještě do někoho jiného. To je samozřejmě možné, ale na tvůrčí činnost to nemá žádný vliv.

Měl bych diamant rozdělit na dvě části, očistit je a spojit je se jmény… Takový postup by samozřejmě fungoval, ale není to ta správná cesta. Potřebuji se naučit, jak pracovat se jmény. Musím vzít jakákoli dvě jména (před očima se mi objevila dvě jména, jako by mi systém četl myšlenky) a vytvořit z nich jeden celek. Provázat je takovým způsobem, že by je dokázala rozmotat jen nejvyšší kněžka a tím by zpřetrhala pouto mezi hráči. Chtějí být spolu? Ať jsou tedy skutečně spolu!

Aniž bych vlastně chápal, jak jsem to provedl, přiřadil jsem Rosgarda Otravného k mé pravé ruce a Cyree Obránkyni k levé. Přitáhl jsem obě dlaně k sobě a propletl prsty tak silně, až se v sobě zaklínily. Od této chvíle navždy vás prohlašuji za pár! Dvě jména se přímo před mýma očima srazila, spojila, vytvořila nepopsatelnou směs písmen a barev a změnila se v zářící kouli. Přívěsek prvního páru byl hotov.

Vzhlédl jsem k seznamu před sebou a hned jsem věděl, co dělat. Přiřadit k pravačce, druhé jméno k levačce, spojit ruce, směs, zářivá koule a …

„MAHANE!“ Skrz designový mód ke mně dolehl Favazův hysterický výkřik. „KOLIK TOHO JEŠTĚ MUSÍME VYTRPĚT?“

Hádám, že jsem udělal něco hrozného, ale nemohl jsem se podívat co, protože záporný bonus „Paralýza“ mi to na příštích 48 hodin znemožnil. V tu chvíli jsem si uvědomil, že ležím na něčem hrozně studeném a příšerně nerovném, jako by někdo na podlahu nasypal horu kamenů a shodil mě na ně.

„Šamane Mahane! Zatýkám vás za zničení klenotníkovy dílny a usmrcení dvaapadesáti svobodných občanů!“ Gnómův pronikavý křik doprovodilo zavrčení strážného anhurské hlídky.

Stacey, potřebuju pomoc! podařilo se mi poslat myšlenkovou zprávu, když se mi s klapnutím sevřel okolo krku chladný železný obojek. Povedou mě do cely v řetězech. Chytili mě strážní, vedou mě pryč…

Barlionské vězení je legrační místo. Na jednu stranu jsem kromě temnoty vůbec nic neviděl kvůli paralýze. Na druhou stranu jsem však tohle místo navštívil během hry za lovce, a proto jsem si své okolí dokázal živě představit. Kamenné zdi nejenže blokovaly veškerou komunikaci a přivolání od kouzelníků, ale dokonce i mé telepatické spojení s Anastarií. Světlo sem přicházelo malým okénkem s prorezivělou mříží, která však dokáže odolat nárazům beranidla. Od okolního světa hráče oddělovaly dřevěné dveře. Všechno prostě připomínalo klasický žalář a já jsem byl nakonec vlastně vděčný, že mi záporný bonus nedovolil tohle místo znovu spatřit.

Snažil jsem se sebevíc, ale designový mód ve vězení prostě nefungoval. Mohl jsem tam jen sedět a čekat na Stacey. Pokud za mě do půl hodiny zaplatí kauci, odejdu z vězení, odpojím se ze hry a vrhnu se na fóra, abych zjistil, co se to sakra stalo.

„Pojď ven, Mahane!“ O dvacet minut později se dveře cely otevřely. Strážný si mě zamračeně změřil od hlavy k patě a s neskrývaným opovržením ke mně promluvil: „Tentokrát ses dostal ven, vrahu! Můžeš děkovat shovívavým zákonům našeho císařství!“

Dva body atraktivity, které jsem u tohoto chlapíka měl, mi oznamovaly, že se strážný jen tak tak drží, aby mě nezabil. Co jsem mu provedl? Zabil jsem snad při nehodě nějaké NPC? To jistě ne. V takovém případě by mě jen tak snadno nepropustili. Kdokoli, kdo ve městě zabil nějaké NPC, byl potrestán v plném rozsahu práva. Na tomto principu byla postavena celá Barliona. Ačkoli… Jaké zabití? Vždyť to pravidla zakazují!

„Zločinec!“ zavrčel strážný, když mě přivedl ke správci věznice. Právě v tu chvíli se mi vrátil zrak. Systém mě informoval, že mě Anastaria zbavila záporného bonusu. Objevil jsem se v malé pracovně se stolem, za kterým sedělo prošedivělé NPC. Jeho černý knír vypadal oproti bílému pozadí jako střed terče. Stacey stála trochu bokem a pozorovala mě jízlivým pohledem. Tenhle úšklebek jsem znal. Nevzejde z něj pro mě nic dobrého. Vypadá to, jako by se mi podařilo vzbudit nějaké pozdvižení.

„Kolikrát vám mám, seržante, opakovat,“ promluvil unaveně správce, „že zločinci se nacházejí jen v celách. Jakmile je osoba propuštěna, přestává být zločincem. Vraťte se!“

„Šamane Mahane,“ promluvil ke mně starý muž, jakmile strážný odešel z místnosti, „jménem císařství se vám omlouvám za zadržení. Neměli jsme právo vás uvěznit. Herold a Anastaria nám vše již vysvětlili. Můžete jít.“

„Já tomu vůbec nerozumím,“ zamumlal jsem překvapeně. „Proč jste mě vlastně zadrželi?“

„Tobě se totiž, můj drahý, podařilo zničit dílnu. Znovu,“ vysvětlila Stacey.

„Zničil jsem ji i minule a žádný trest mě nečekal!“

„Minule jsi přitom nezabil 52 svobodných občanů.“

„Vždyť je zabití ostatní hráčů zablokované! Nemohl jsem jim nijak ublížit! Barliona měla jakémukoli ublížení na zdraví zamezit!“

„Ty jsi to přesto dokázal. Máš na sobě známku zabijáka. Teda měl jsi ji, když jsi vešel do pracovny. Ale za tyhle vraždy tě nečeká žádný trest. Myslím, že sám císař nechápe, jak se ti to podařilo. Chtěli tě uvěznit kvůli něčemu jinému.“

„Za zabití dvou jednotek anhurských strážných,“ promluvil správce a vložil se do naší konverzace. „Svou rukou jste do Šedých plání odeslal dvanáct silných bojovníků a jen polovina z nich na sobě nesla známku smrti. Šest nových rekrutů si své známky zatím nevysloužilo a již nikdy nevyslouží. Za to jsme vás chtěli potrestat.“

„Dvě jednotky?“ zašeptal jsem překvapeně. „Ale jak?“

„Jeden z rekrutů byl bratrem mého seržanta,“ pokračoval správce a ignoroval mou otázku. „Vyrostli bez otce a jejich matka požádala staršího z bratrů, aby na toho mladšího dohlížel. Naverbovali ho do anhurské městské hlídky, což je jedna z nejbezpečnějších služebních stanic, ale šaman Mahan přesto objevil způsob, jak dokázat opak. Můžete být hrdý, vaše jméno vstoupilo do historických zápisů města Anhurs.“

Stacey, co se děje? Proč mě tak smaží?

Myslím, že jsou všichni prostě v šoku. Žádnému hráči se zatím nepovedlo zabít strážného. Obyčejně padnou na zem s jedním bodem zdraví, ale ve tvém případě, jak už to tak chodí, byl obvyklý postup zatlačený do kouta. Pošli mi herní protokoly, chci vidět, co jsi dělal.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal jsem se opatrně správce věznice a poslal jsem Stacey protokol o výrobě přívěsků. Až příště začnu spojovat jména s drahokamy, měl bych si najít místo v dostatečné vzdálenosti od lidských příbytků.

„A s čím? Jeho matka dostane kompenzaci ve zlatě. Nebude do konce života muset pracovat, ale to jí nevrátí jejího syna. Vy svobodní občané umíte jen jediné – zabíjet. Lidé, co na sobě nesou známku smrti, nikdy nedokážou pochopit žal matky, která ztratila svého syna.“

Stacey, mám na tebe jednu otázku, která mě zaráží svou novotou – je v Barlioně peklo nebo ráj? Místo, kam se odebírají zemřelá NPC? Šedé pláně jsou jen pro hráče, nebo ne?

No… Každý z bohů má své prostory. Tento strážný pravděpodobně věřil v Elunu a po své smrti by měl vstoupit do Erebu. Je to místo pro mrtvé, kde se duše smíchají, rozpustí se jedna v druhou a přestanou být osobnostmi.

Je ten přesun okamžitý? Rozpustí se duše hned, nebo celý proces trvá delší dobu?

Prosím tě, neříkej mi, že se chceš vydat za strážnými, Dane. Není to možné.

Jedna skvělá žena mi kdysi řekla: „Neexistuje nic nemožného. To ti jen pouta tvého vědomí nedovolují dělat to, co si přeješ.“

Já jsem něco takového nikdy neřekla!

A kdo mluvil o tobě? Citoval jsem svou matku… Kdy začínáme s hrobkou?

Zítra.

Takže mám celý den. Skvělé!

Zhluboka jsem si povzdechl, posbíral zbytky sil a promluvil jsem:

„Smrt mladšího bratra vašeho seržanta padá na mou hlavu. Nebudu žádat o odpuštění a nebudu se chovat, jako by se nic nestalo. Nechci slibovat nesplnitelné, ale povím vám jedno – udělám vše, co budu moci, abych přivedl jeho i zbytek padlých strážných z Erebu zpět. Dávám vám své slovo šamana!“

Stacey zavrtěla hlavou, jako by se rozhodovala, který z blázinců by mi vyhovoval nejlépe, ale zároveň se přede mnou objevila následující zpráva:

Dostupný úkol: Kdo stráží strážné?

Popis: Přiveďte anhurské strážné zpět z Erebu. Časový limit pro splnění úkolu: 24 hodin. Typ úkolu: „Já věděl, že si vybereš tuhle možnost!“ – James. Odměna/trest: proměnná.

3. KAPITOLA

EREBUS

„Mahane a Anastario!“ promluvila Elizabeth překvapivě ledovým hlasem, když jsme k ní přišli. Splněný úkol nám umožnil přeskočit dlouhou čekací dobu a do kanceláře nejvyšší kněžky nás uvedli hned. „Čemu vděčím za tu čest spatřit Zvěstovatele a generálku paladinů?“

Získána odměna: +2000 reputace u kněžek Eluny, +1000 reputace u bohyně Eluny.

„Eminence,“ pronesli jsme najednou se Stacey, když se před našima očima objevila odměna. Najednou jsme se i uklonili, jako bychom si to hodně dlouho nacvičovali. Pak jsme se na sebe překvapeně podívali a začali se smát.

„Vidím, že vám společně strávený čas prospěl,“ poznamenala Elza stejně ledovým hlasem a ignorovala naši radost. Nejvíce udivující na tom bylo, že jsem tak chladný přístup od Elizabeth dosud nezažil. Skutečně jsem se snažil zastavit smích, ale nic nepomáhalo. Stres z předešlého uvěznění se teď odbourával pomocí záchvatu smíchu.

„Nejvyšší kněžko, navštívili jsme tě kvůli jedné záležitosti.“ Anastaria jako první dostala smích pod kontrolu, sebrala se, několikrát se zhluboka nadechla a promluvila klidným hlasem. „Splnili jsme první část úkolu a dokázali, že je naše rodina silná.“

„Tak silná, že jsi přerušila studium s mými kněžkami a odběhla vytáhnout Mahana z vězení?“ zvedla Elizabeth výmluvně obočí. „Pár hodin bylo pro tebe natolik kritických, že jsi kvůli nim pohrdla mými dary?“

Dane, musíme odsud co nejdřív vypadnout! Moje atraktivita u ní spadla na 50 bodů. Něco s ní není v pořádku, proletěla mou myslí Anastariina telepatická zpráva.

„Elizabeth, je mou chybou, že –“ spustil jsem, ale nejvyšší kněžka mě přerušila.

„Samozřejmě, že je to tvoje chyba, o to se snad nikdo nepře,“ otočila se ke mně Elizabeth. S překvapením jsem sledoval, jak mých 100 bodů atraktivity u ní (na které jsem byl jaksepatří pyšný) najednou kleslo na 70. Pro průměrného hráče to byl stále dostatečný počet, ale pro mě byla změna nepřijatelná. Smích mě okamžitě přešel. Co se stalo? „Nejvíc mě mrzí ta tvá nestabilita. Jakmile se objeví nějaké problémy, existuje velká šance, že je přímo v jejich středu šaman Mahan.“

„Nejvyšší kněžko,“ pokračoval jsem tvrdohlavě i přes Anastariinu snahu odtáhnout mě z kanceláře. „Prožili jsme spolu mnoho dobrého i zlého. Hlídali jsme jeden druhému záda a opětovně se vzájemně zachraňovali. Vysvětli mi tedy, co způsobilo tvou nevoli…“

„Vysvětlit?“ Na tváři NPC se najednou objevil výraz hraného překvapení. „Proč tě najednou zajímají vysvětlení? A to především vysvětlení jiných lidí a ne to tvé? Není náhodou tvým mottem ‚Vpřed a jen vpřed! Dozadu nehledět!‘?“

„Přijde mi, že sis mě s někým spletla,“ bránil jsem se. Anastarii se nepodařilo postrčit mě směrem ke dveřím, a proto jen cosi zamumlala a zůstala stát vedle mě. „Během naší známosti jsem nikdy neprovedl nic bez dobrého úmyslu. Z něčeho takového mě nikdo nemůže vinit.“

„Skutečně? Doslova před dvěma hodinami šaman poslal šest budoucích strážných na věčný odpočinek. Byli mladí, nezkušení, nevytrénovaní! Samozřejmě k tomu došlo naprosto vědomě a s očekáváním beztrestnosti. Dobrá práce, Mahane! Vlastně sis jich ani nevšiml! A teď se mi tu snažíš naznačit, že můžeš své činy vždy ospravedlnit?“

„Právě proto jsem tady,“ začal jsem vysvětlovat, ale Elza mě znovu přerušila:

„Sázíš na mou laskavost a pochopení? Snažíš se uniknout zaslouženému trestu? K tomu nikdy nedoj–“

„NEZAJÍMÁ MĚ MŮJ TREST ANI JEHO VYKONAVATEL!“ Nikdy jsem neměl představu, jak hlasitě dokážu křičet. Tedy větší část mě samotného tu představu neměla. Elza překvapeně zmlkla a umožnila mi pokračovat: „Jsem připraven okamžitě přijmout jakýkoli trest! Ale než dospěješ k nějakému rozhodnutí, pověz mi, jak mohu vstoupit do Erebu!“

Elizabeth padla do svého křesla, jako by jí nohy vypověděly službu, a celou kancelář pohltilo ticho.

„Nemůžeš přivést mrtvé zpět, šamane.“ Elunin melancholický hlas mi dal najevo, že se v kněžčině kanceláři objevil další host. „Dokonce ani žalem ztrápená matka, jako tady Elizabeth, nemůže něco takového dopustit.“

„COŽE?“ vykřikli jsme se Stacey najednou a otočili hlavy od Eluny k Elizabeth a zpět v ochromeném úžasu. Elizabeth byla matkou, která ztratila syna? Rváčovi se něco stalo?

„Avtondil dosud nezískal známku smrti,“ pokračovala Eluna a Elizabeth jen temně hleděla na prázdný papír ležící na jejím stole. „Byl tak dychtivý sloužit císařství, že se přihlásil jako pomocník stráže. Exploze, kterou jsi náhodou zapříčinil, se udála právě ve chvíli, kdy Avtondilova jednotka procházela okolo dílny. Šest mrtvých. Šest mladých a nezkušených občanů císařství. A mezi nimi syn mé nejvyšší kněžky. Nemohu nic dělat, Mahane. Stejně jako ty.“

„Já mám dvacet čtyři hodin na to, abych je přivedl zpět,“ pronesl jsem tvrdohlavě. Elunina autorita v těchto záležitostech na mě dopadla stejně silně jako kamenná deska a nutila mě odmítnout tento riskantní podnik, přemístit se někam do vzdálené části Barliony, smazat svého šamana a vlastně zapomenout, jak kapsle pro virtuální realitu vypadá. Pokud mi bohyně říká, že je nemožné kohokoli přivést zpět k životu, nemá smysl se do toho vůbec pouštět. Avšak úkol v mém seznamu mě nutil vzepřít se nejmocnější osobě Barliony a se zaťatými pěstmi si stát za svým názorem. Rváč musí být přiveden zpět do světa živých a úkol mi naznačoval, že to je proveditelné.

„Erebus není přístupný živým,“ pokračovala Eluna.

„V tom případě se tam vydám jako mrtvola,“ odmítl jsem se podvolit. „Čím déle mě budete zdržovat, tím méně času mám k dispozici.“

„Mahane, prostě to není možné,“ odvrátila Elizabeth zrak od prázdného papíru a podívala se na mě s očima zalitýma slzami. Já bych ty vývojáře nejradši zabil! Při pohledu do očí matky, která mou vinou přišla o syna, zmizelo vnímání virtuální reality. Dosud jsem nezažil, aby mi celým tělem prostupovalo takové zhnusení. Chtěl jsem jediné – pomoci této ženě získat zpět svého syna. Barliona se pro mě stala realitou a NPC s kódovým označením nejvyšší kněžka Eluny se změnilo na matku oplakávající svého mrtvého syna. Už to pro mě není jen kus softwarového kódu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka klanů.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.