světla v temnotách 1

Alex Drescher v nakladatelství

FANTOM Print

SVĚTLA V TEMNOTÁCH

Lovcův odkaz

Zrození adepta *

* Připravujeme

světla v temnotách 1

FANTOM Print

2017

Copyright © 2017 Alex Drescher

Cover © Andrew Dobell

ISBN 978-80-7398-897-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-898-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tuto knihu věnuji mým rodičům. Žádný z bojovníků v mých knihách jim nesahá ani po paty.

A tak é Naděnce a Štěpánkovi, protože pro mě není nikdo důležitější, než oni.

A tak é mým přáte lům: Jitce K., Petře R., Nátálii T., Janě D., Ivaně P., Jiřině S., Táně P., Zdeňkovi K., Vaškovi P. a Martinovi B. a všem čtenářům mých webových stránek.

A nakonec Čurdovi, který by se naštval, kdybych na něj zapomněl.

prolog

Ocelový žebřík vedoucí do temnoty byl pokryt rzí a letitými nánosy špíny, jež sem napadala skrz kanálovou mříž. Opatrně došlápl jednou nohou na první příčku a chvíli počkal. Pak na ni začal pomalu přenášet váhu. Nic se nestalo – žebřík vydržel. S úlevným povzdechem začal sestupovat dolů. Po pěti metrech, v zóně naprosté tmy, zapnul mdle svítící diody na své čelovce a prohlédl si sloupec skruží, mířících dolů.

Vzduch se s každým dalším sestoupeným metrem stával zatuchlejším a pronikaly do něj všechny myslitelné i nemyslitelné pachy města. Nasadil si respirátor a zkusmo se znovu nadechl. Díky drobnému kouzlu, kterým si ho nechal vylepšit, byl ten všudypřítomný puch rozkladu o něco snesitelnější.

Aspoň něco, pomyslel si. Ze všech možných míst, kam ho jeho profese zavála, měl městské stoky nejméně rád. Lidé neměli ani ponětí, co všechno v nich žije a jak nebezpečným místem mohou být. Kapsy metanu či sirovodíku, které tu pravidelně zabíjely nezkušené nováčky, nikoho nevzrušovaly. Horší byli ti druzí zabijáci…

Když stál opět na pevné zemi, vytáhl pistoli a odjistil ji. Pak si levačkou promnul svaly v kříži, nepříjemně otlačené a prochladlé od zbraně, která mu dnes připadala dvakrát těžší než obvykle.

„Už jsem na to starý,“ povzdechl si. Před pár lety by si to ještě nepřipouštěl, ale když se přehoupl přes padesátku, začal cítit nejen věk, ale i každou jizvu a zlomeninu, které v průběhu let utrpěl. To běhání, skákání a plížení se v marastu, zejména v tom studeném a vlhkém, už nebylo nic pro něj.

„Máte revma,“ oznámil mu nedávno jeden felčar. „A taky dva tucty podomácku ošetřených zlomenin. Je div, že se po ránu vůbec pohnete. Kde jste proboha žil, člověče? V Kongu?“

„Skoro,“ odtušil tehdy. „V Ostravě.“

„Jo aha,“ zněla lékařova jediná odpověď a víc se už neptal.

Úzkým světelným kuželem čelovky přešel po vlhkých a ojíněných stěnách, pak po podlaze, a nakonec jej nechal rozplynout v dálce. Byl sám a v bezpečí. Zatím…

Ještě jednou zkontroloval svoji pozici na ručně nakresleném plánku. Podle zdroje to sice měl k cíli víc než dva kilometry, ale užít bližší servisní vstup se vzhledem ke schopnostem cíle neodvážil. Nemohl to ale minout. Křižovatky měl po cestě jen tři a po celou dobu, co se na tuto akci připravoval, si trasu usilovně vtloukal do hlavy.

Pak stejně snadno, jako by šlo o dýchání, vstoupil do Prolnutí. Počkal, až pomine ten náhlý nával nevolnosti, a když otevřel oči, zkontroloval okolí ještě jednou vhledem. Uniformní betonovou šeď chodby nyní pokrýval nános emocí spláchnutých do podzemí velkoměsta. Sny, touhy, vášně, zloba i všechny temné stránky lidství pokrývaly stěny v mechu podobném nánosu a ty opravdu intenzivní tekly v úzké strouze prostředkem chodby. Tušil, že tam, kam míří, se budou stékat podobné temné strouhy z celého města a že ON bude přesně uprostřed toho všeho. Bude tam a bude silný. Mnohem silnější, než čekal…

Znovu si povzdechl. Bylo jasné, že tohle bude všechno možné, jenom ne lehká práce. Snad po tisící si v hlavě přehrál ten hovor s klientem. Tehdy neměl jediný důvod o té zakázce pochybovat. Prvotní kontakt proběhl přes důvěryhodného prostředníka. Platba byla uhrazena v hotovosti v nových rublech, což byla v dnešních poměrech naprostá výhra, a v mrtvé schránce na hlavním nádraží na něj čekala kompletní specifikace cíle včetně fotodokumentace. Víc si nemohl přát.

Jenomže měl ten divný pocit kolem žaludku. Nebyl to strach, co ho tam svíralo. Bylo to něco jiného. Vzpíral se pomyšlení, že jde o předtuchu, ale čím déle o tom přemýšlel, tím hůře se mu pro tohle vysvětlení hledaly výmluvy.

Chlad pryžových střenek pistole v dlani ho vrátil zpět na zem. Ať už se stane cokoliv, on není z těch, kdo by nedostál svým povinnostem. Kontrakt je kontrakt, říkával jeho otec. Pomyslel si, že ten by určitě nehodil flintu do žita a pochopil, že ani on s tím začínat nebude…

Na první známky jeho přítomnosti narazil už po pár stech metrech. Dlouhá stehenní kost se zbytky tlející svaloviny rozhodně nepatřila k běžnému vybavení městské kanalizace. Zejména, pokud patřila člověku. Nedělal si valné iluze o osudu zbytku toho nešťastníka. Jak se asi musel cítit a co zažíval, když byl tam nahoře nečekaně přepaden a zavlečen sem… Křičel? Prosil o slitování nebo volal o pomoc, která nepřišla? Otřásl se a zkusil dechovým cvičením nabýt ztracenou koncentraci.

Další stovky metrů tunelu ušel pomalou a ostražitou chůzí v naprostém tichu. Stopy zabijákovy přítomnosti byly čím dál častější. Tu zahlédl na zdi tunelu krvavou šmouhu, tu zase na zemi ležící cár látky či malý odštěpek kosti, rozdrcené mohutnými čelistmi.

Našel ho přesně tam, kde čekal. Ležel schoulený v hromadě starých hadrů, obklopený částmi těl svých obětí v různém stádiu rozkladu. Podle novin jich mělo být osm, kontraktant hovořil o dvanácti. Stačil mu letmý pohled, aby poznal, kde je pravda.

„Přišel… jsi… pozdě,“ zachrčel, když si ho všiml. Ať už chtěl říci cokoliv, jeho tělo vzápětí zkroutila další křeč, po které se dávivě rozkašlal. Ústa mu potřísnila temná a hustá krev. Sípavě se rozesmál. „Po… všech těch letech… Neuvěřitelné… Nedostal bys… mě. Ne, kdyby…“

„Vlkodlaci to nikdy nevydrží,“ odvětil. „Dříve nebo později se neovládnou a posedne je šílenství. Některým se nelíbí, co tady děláš. Zástupci cechu říkají, že jim kazíš kšefty, protože tu poldové dělají jednu šťáru za druhou. Takže jsi, jak se říká, dostal černou známku…“

„Jen… se kasej… lovče,“ zachrčel v odpověď. „Musel… jsi mi… dát… jed, abys mě… dostal…“

Zaraženě zamrkal. „Jed?“

„Proč… tady asi ležím… a bleju krev…“ odvětil posměšně. „Otrávil jsi mě!“

V té chvíli mu to došlo. Kurva! Kurva! KURVA!!!!!

S rychlostí, kterou by od něj nikdo nečekal, splnil kontrakt tím, že sténajícího vlkodlaka prošil třemi stříbrnými kulkami. Pak se otočil na pětníku, až pláštěm ometl špínou pokrytou stěnu tunelu, a rozběhl se tam, odkud přišel.

Kolik mám času?běželo mu hlavou.Minutu? Půl? Štvanice už nejspíš začala. Nebyl by první Lovec, kterého v tomto roce dostali. Brouzkovi trvalo celý měsíc, než se zbavil kamene uvázaného na krku. Když se zvedl ze dna pískovny, nepoznala ho ani jeho stará, a po Fajkusovi se slehla zem už před půl rokem. Všichni říkali, že i legenda může udělat chybu, a nechali to být, ale možná za tím bylo něco víc…

Bez ohledu na to, kolik hluku natropí, dusal chodbou stoky nejvyšší možnou rychlostí. Plánek z kapsy ani nevytahoval, prostě se jen spolehl na své instinkty. Když na poslední křižovatce zahnul doprava, ve světle čelovky před sebou uviděl rezavé stupně žebříku vedoucího nahoru, do bezpečí.

Chtěl se vítězně pousmát, ale v tu chvíli rozčíslo temnotu tunelu ostré světlo a do uší mu zaburácel výstřel.

1. kapitola

Dav hrnoucí se širokou chodbou k nástupištím magnetické dráhy se před nimi rozestupoval jako vody Rudého moře před Mojžíšem. S viditelným zhnusením je obcházeli muži v drahých oblecích, pyšnící se svými zlatými Rolexkami, i ženy v elegantních kostýmcích, ověšené šperky jako vánoční stromečky, ale oni jejich pohledy bez uzardění vraceli doplněné o jízlivý úšklebek a bylo jim jedno, že pro ně jsou jen dalšími zanedbanými existencemi, jichž bylo město plné a které by ti šťastnější nejraději vůbec nebrali na vědomí. Možná jim byla nepříjemná ta připomínka pomíjivosti úspěchu, nebo je iritovalo, že někdo dokáže přežít bez squashe, rautů, bytu v některém z nově postavených habitatů a rezortu v Rimini…

Ani oni si o těch, které míjeli, nemysleli nic dobrého. Jediným zkušeným pohledem mezi nimi rozpoznávali podnikatele, úředníky, byznysmeny i zanedbaněji vyhlížející obchodní zástupce. Všímali si, kdo z nich má na klopě emblém Evropské ligy nebo alespoň znak Strany pro jednotnou Evropu či Čestného Bruselana, a s pobavením sledovali, jak se tu svorně ženou do dalšího bezduchého pracovního dne bez potřeby dosáhnout čehokoliv podstatnějšího, než je žvanec a vlastní pohodlí. Vzpomínali na doby, kdy mezi tou novodobou elitou byli i makléři, ale po opakovaných otřesech, po kterých se jejich burzy kácely jako domečky z cinknutých karet, se těch pár zbývajících zaměřilo na budování vlastní neviditelnosti a mnohem bezpečnější obchodování s emisními povolenkami a pohledávkami ze státních dluhů zkrachovalých členů Unie.

„Říct mu to ale musíme,“ pronesl jeden z nich, připlešatělý stařík v umaštěné kožené pilotce.

„Nevím proč, Damiáne. Co je mu do toho?“ odvětil nesouhlasně ten druhý, pro změnu se skrývající pod hřívou dlouhých a mastných vlasů a stejně neupraveným plnovousem, sahajícím až do půli obnošeného černého hubertusu zdobeného několika záplatami.

„Protože je to jeho syn. To je podle mě dostatečný důvod,“ odvětil Damián.

„Syn, kterého neviděl více než třicet let a který ani neví, že existuje,“ namítl druhý stařík. „Pane Bože! Damiáne, vždyť ten kluk nemá ani dar. Je to obyčejný člověk. A jak mu to asi řekneme? V živých barvách vidím, jak bude reagovat, až za ním přijdou dva šontáci a sdělí mu, že jeho tatík to koupil ve staré kanalizaci pod Ostravou, kde lovil vlkodlaka, a že teď připomíná víc řešeto než lidskou bytost. No ten bude nadšený…“

„Kosmo,“ utrhl se na něj Damián příkře. „Má právo to vědět a má právo se zlobit – na otce i na nás. S tím nic nenaděláme, ale říct mu to prostě musíme. Protože to měl vědět už dávno a mezi prvními.“

Došli ke stánku s občerstvením, na jehož vývěsním štítu stálo, že nikdy nezavírá. Zřejmě proto byl obklopen hloučky klábosících bezdomovců a feťáků, zajídajících pauzy mezi dávkami.

„Tak co to bude?“ zeptala se jich tělnatá kuchařka v zástěře svými fleky připomínající kůži z geparda.

„A co nám nabídneš, krásko?“ zareagoval otázkou Kosma a v očích se mu přitom šelmovsky zablýsklo. „Co takhle specialitu podniku?“ pronesl mazlivým hlasem a k tomu ještě zamrkal.

Prostorově výrazná ženština se zapýřila jako čerstvá patnáctka. „Ale no tak,“ vypískla, potěšena zájmem, který v jejím věku přicházel méně často než sníh v červenci. Pokusila se však zachovat si profesionální odstup a dále pokračovala již normálním hlasem: „Máme sójaburger, tofuburger a dokonce i pravý chickenburger, ale k tomu musíme přidávat leták s varováním před škodlivým tukem, takže upřímně radím: nebrat!“

„Holubičko,“ zacvrlikal Kosma. „Trocha tuku mě nikdy neodradila. Tím spíš, když byl umístěnej na tom správným místě, jestli mi rozumíš.“

S porozuměním se zachichotala.

„Takže, co bys tam měla pro chlapa, co má rád všecko poctivě udělaný?“

Ostražitě se rozhlédla a pak se naklonila k okénku a zašeptala tak, aby to slyšel jen on: „Už se to rozkřiklo. Max byl v oboru jednička a prý se už první výtečníci začali shánět po jeho glejtu. Prý ho ztratil tam v podzemí…“

Kosma zavrtěl hlavou. „Ne, kotě, tam ho neztratil, to mi věř. Potřebuju od tebe ale pomoc. Max měl někde ve městě útočiště. Ty jsi mu vařila všechny ty lektvary. Určitě víš, kde to je…“

Opatrně se rozhlédla. Pár nedaleko postávajících feťáků je mohlo poslouchat. Vyzývavě se tedy rozesmála a zamrkala na něj očima plnýma žádostivosti. Pak se k němu naklonila a mrazivým hlasem mu pošeptala do ucha: „Nečekala bych, že budeš jedním z těch zkurvených supů.“

„O glejt nejde, holka,“ odvětil Kosma tiše. „Max měl syna. Je to normál, ale i tak by měl vědět, co se jeho otci stalo. Navíc v útočišti můžeme najít vodítko k tomu…“

„… kdo Maxe zabil,“ dořekla za něj. „Dobrá, zavedu vás tam.“

Spokojeně pokýval hlavou. „Kdy se pro tebe můžeme stavit, Helgo?“

„Končím ve dvě.“

Pohybový senzor zaregistroval na ulici pod sebou pohyb a převedl automatický kamerový systém ukrytý pod krovy nárožního domu z režimu stand-by do aktivního módu. Objektiv kamery okamžitě zabral v nejvyšším možném rozlišení celou šíři ulice, pak obraz vycentroval na pohybující se osoby, a nakonec jeho servomotorek s požehnáním vestaveného procesoru a s tichým vrčením zachytil detail té nesourodé trojice kráčející po chodníku.

Úkolem procesoru umístěného v kameře nebylo posoudit, zda jsou ti dva postarší muži v obnošených kabátech, doprovázející onu zřetelně se potácející ženu, nebezpeční. Od toho tu byli jiní. On měl jen pořídit co možná nejlepší detail jejich obličeje a poslat ho dál k analýze.

Ačkoliv nedávno proběhl upgrade jeho softwaru a poslední testy integrity dopadly nadmíru dobře, přesto nečekaně zaregistroval chybové hlášení. Ze souboru čísel v šestnáctkové soustavě se jeho analytický podprogram dobral závěru, že detaily nebylo možno pořídit. Bleskově provedl automatickou kontrolu sebe sama i ovládaných zařízení, ale ani u nich žádnou poruchu nezjistil. Povel k opakování úkonu na sebe tedy nedal dlouho čekat. Objektiv se znovu se zběsilým povrkáváním pokusil zaostřit na tváře zájmových objektů, ale ani tento snímek, který odeslal přes satelit do centrály, nebyl o nic ostřejší než ten předešlý.

Když nakonec zašli za roh a ocitli se tak mimo dosah bdělého oka kamery, procesor ji uvedl zpět do pohotovostního režimu. Jelikož opakovaný autotest neukázal žádnou poruchu, přestal se tím zabývat. I na tohle tu byli jiní…

„Tady,“ zašeptala, když stanuli u oprýskaných domovních dveří. Ostražitě se rozhlédla a pak tak tiše, jak jen dovedla, do jejich zámku zasunula masivní, obstarožní klíč. Za dveřmi se táhl krátký klenutý průjezd ústící do dvora, se sešlapaným schodištěm vedoucím nahoru.

Damián se zamyšleně rozhlédl. Takových starých domů už moc nezbylo. Byl to poctivý činžák postavený na začátku minulého století, možná dokonce koncem předminulého. Většina jich už padla za oběť překotné výstavbě hypermoderních habitatů a business center, do kterých se z celé Evropy stahovaly firmy a instituce, včetně nadnárodních.

Vzpomínal na města z dob svého mládí. Tehdy byl život o mnoho lehčí. Válka byla pro jeho rodiče jen temným úsekem dětství, na který rádi a rychle zapomněli. O krizi se dozvěděl jen v dějepise a pokud byl někdo nezaměstnaný, lidé se na něj dívali skrz prsty jako na nějakou bizarní mutaci původně slušného člověka.

Města, která znal, však zmizela. Statisíce lidí je tehdy v exodu biblických rozměrů opustily a zamířily na západ, vedeny snem a proklamacemi politiků, že právě tam naleznou lék na znovu a znovu přicházející finanční, ekonomické, hypoteční, dluhopisové a všechny další krize. Jenomže pak přišlo zhroucení sekundárních trhů s cennými papíry, praskly bubliny s nadhodnocenými nemovitostmi a deriváty finančních trhů. Bídu, která tím zachvátila svět, následovala xenofobie a hony na novodobé čarodějnice – nelegální přistěhovalce a gastarbeitery, původce toho všeho. Znovu se rozhořely hranice. Jen s tím rozdílem, že šlo o ubytovny, vybydlené barabizny a stanová městečka, ve kterých našli útočiště ti, kteří se nechtěli anebo nemohli vrátit domů. Chvíli se zdálo, že s vyřešením tohoto problému už konečně zavládne všeobecný klid a blahobyt. Pak ale Ukrajina a Pobaltí zmizely ve víru krátké a děsivé války mezi Unií a Ruskoasijskou federací a místo nich se zrodila Zóna – divoká země neomezených možností. Svět se tím nadobro změnil a radiace, kterou v Zónách mohl cestovatel při cestě kolem epicenter kataklyzmatických jaderných explozí nachytat, přinášela jedinou zářivou budoucnost, kterou přítomnost nabízela…

Na rameni mu spočinula Kosmova upracovaná ruka. Návrat do reality byl jako vynoření se nad hladinu mrazivě ledové vody. Zhluboka se nadechl a zachytil konec jeho kradmo šeptaného sdělení: „… mráz po zádech. Něco tu nehraje.“

Soustředil se a ucítil to taky. Jemné chvění v předivu reality. Jedno, dvě a snad i třetí. Někdo tam nahoře právě vystupoval z hlubších vrstev Prolnutí do této reality.

„Kde je to útočiště?“ zašeptal, zatímco se jeho pravice pomalu a kradmo sunula pod lem pláště.

„Já… já…“ začala nervózně blekotat Helga, třesouc se ve své korpulentnosti jako metrák čerstvé huspeniny. Pak, když konečně získala trochu sebekontroly, ukázala nahoru. „Tam… na půdě měl mansardu…“

„Co se tak klepeš?“ zeptal se jí. „Cítíš to taky?“

„Co?“ hlesla překvapeně a vytřeštila na něj oči.

Ani on sám v první chvíli nechápal, co dělá. Bylo to podvědomé, jako dýchání, nebo jako když se oženete v předtuše útoku. Stará a otlučená ČZ 75 už pamatovala hodně, včetně jednoho věčně opilého skřetího šamana z Vítkovic, který na ni před dobře padesáti lety vlastnoručně nakreslil složitě vyhlížející spletence severských run. Z pouzdra mu ale vyskočila skoro sama a její střenky z tvrdodubu, načerno vytěženého v Knížectví, mu padly do dlaně jako ulité.

Přesně jak čekal, runy na těle zbraně žhnuly slabou, ale nepřátelsky rudou září. Pokračoval v pohybu, který započal tasením a neskončil, dokud neopřel hlaveň pistole o čelo vyděšené čarodějnice.

„Nikdy nevěř čarodějnici,“ zasyčel nenávistně. „Jsou pragmatické až do morku kostí!“ dodal ještě a pak ji pouhou myšlenkou přiměl pohlédnout mu do očí. Zpopelavěla tak, že připomínala týden starou mrtvolu. Zkušeně jí sáhl do hlubokého výstřihu a z kaňonu mezi objemnými prsy vytáhl několik amuletů. Jediným škubnutím si je přivlastnil a pak sledoval, jak její mentální maska stéká jako roztopený vosk a ona jim odhaluje svoji pravou podstatu.

Nyní před nimi stála hubená stařena s povislými prsy, s šedobílou, matnou a jakoby zaprášenou kůží, pokrytou jaterními skvrnami a sítí temných, skoro černých žilek, oblečená v hrubě tkané režné kytli převázané v pase provazem, a sbírka kůstek, uší a malých lebek, co se na něm houpala, ani náhodou nepatřila nižším obratlovcům…

„Do prdele… co to…“ hlesl překvapeně Kosma.

„Hovno čarodějnice,“ pronesl Damián a s chrchláním si znechuceně odplivl. „Je to zkurvená polednice a ještě nás zatáhla do pasti!“

„TADY!“ zaječela najednou Helga a bylo k neuvěření, kde se v tom vetchém těle vzalo tolik síly, protože její hlas zarezonoval na schodišti a hnal se vzhůru jako nezastavitelný příval. „TA…“

Stiskl spoušť.

Třesklo to a on v záblesku výstřelu sledoval, jak se závěr pistole prudce stahuje dozadu a z otevřené komory v kotrmelcích vylétá kouřící mosazná nábojnice.

Vychrtlé tělo čarodějnice, čerpající svoji moc ze zabíjení malých dětí, se v gejzíru mozkové hmoty a úlomků lebečních kostí prkenně skácelo k zemi.

Náhle si s křišťálově průzračnou jistotou uvědomil tři věci – ti nahoře byli v přesile, on nemá nabito stříbrem a Helga se, byť s kusem olova mezi očima, nejpozději do příštího úplňku probere znovu k životu. Měl by jí useknout hlavu, nebo ještě lépe nechat zmizet v kádi nehašeného vápna, ale dusot nohou zdolávajících stupně starého schodiště mu prozradil, že na nic z toho už nebude čas.

Kosma s úšklebkem rozhalil svůj ušmudlaný hubertus a z holsterů přivázaných řemínky ke stehnům vytasil dva úctu budící perkusní revolvery Beaumont-Adams ráže .449. „Alespoň jeden z nás je může přivítat hezky postaru…“

„Doufám, že nemyslíš chlebem a solí,“ odtušil Damián, zatímco páčil mrtvé čarodějnici ústa, aby jí alespoň do hrdla nasypal střepy nalezené vedle popelnice, přetékající odpadky. To by jí mělo první okamžiky znovuožití na dlouho znepříjemnit.

Zrovna se nadechoval, když se v ústí schodiště objevila první, jak noc temná, nahrbená a vztekle ječící postava, a tak jeho odpověď zanikla v rachotu probudivších se ocelových monster.

: : :

„No ano, když tak na to vzpomínám, byl jsem toho dne nějaký nervózní. Už od rána. Nejprve jsem se říznul při holení. Vím, co chcete říct, ale já prostě ty epilační gely nesnáším. Břitva je lepší. Když na vás vystartuje nějaký grázl v deset večer na zastávce magnetické dráhy s tím, že mu máte dát šrajtofli, gel nepomůže, i když z něj máte kluzkej pocit hebkosti. To se hodí tak akorát v base. Zato s dobře obtaženou břitvou si to s tím grázlem můžete rozdat na férovku…“

„Ano?“

„No, já si to samozřejmě s žádným grázlem na férovku zatím nerozdal, ale kdyby k tomu došlo, tak chci u sebe raději mít břitvu než gel, jestli mi rozumíte.“

„Říkal jste, že jste byl nervózní. Můžete to nějak rozvést?“

Zavrtěl jsem se a syntekůže pod mými zády nespokojeně zavrzala. Ta pohovka možná stála majlant, pohodlností ale zrovna neoplývala.

„Jak jsem říkal, říznul jsem se a pak zastavoval krvácení, a kvůli tomu nestihl magnetku. Po tom zeštíhlování, co zase provedli, mi teď od ubytovny jezdí jediná linka a ke všemu jen dvakrát za hodinu. Takže jsem na šichtu přijel pozdě…“

„Vy říkáte zaměstnání ve státním školství šichta?“

Pokrčil jsem rameny. „To je věc názoru. Možná mi schází ta správná perspektiva, ale kdo by u státního zaměstnance nějakou čekal, že? Problém byl, že mě u vchodu do školy odchytil ředitel a dal mi kartáč. To on umí, to mi věřte. Počítal bych, že kdyby tady ležel on, dozvěděl byste se věci… No a pak jsem zjistil, že mi prohodili hodiny s kolegyní, co musela jít přednášet na nějakou schůzi, a nějak mi to zapomněli říci.“

„To už jste byl nervózní?“

„Vy byste snad byl v pohodě? Pěnila se mi krev. Stačilo málo a vyskočil bych jak čertík z krabičky.“

„Vy jste ale vyskočil. Takže, co ten kluk vlastně udělal?“

„Oni vám neposlali můj spis? Tam je všechno, co k tomu říkal.“

„Mě ale nezajímá, co říkal ten kluk. Mě zajímá, co říkáte vy. Co se stalo?“

Přestal jsem zírat ke stropu, pod kterým se honila trojice much. Až jedna druhou dožene, třetí ostrouhá, ale tak už to v životě chodí…

Zavřel jsem oči a pokusil se vybavit tu scénu a moji předchozí výpověď na policii. Jsou věci, které je lepší neříkat. Třeba, že ten kluk byl sjetý sněhem, a to ještě nebylo ani půl deváté. Taky bych asi neměl říkat, že jen co jsem začal přednášet o Periklově Řecku, začal ten zmetek dělat vlny. Osobně považuji sexuální narážky namířené proti starověkým Řekům za laciné, ale on měl publikum, a to se tím dobře bavilo. Tak jsem ho napomenul. No a od té chvíle se výpovědi jednotlivých aktérů začaly rozcházet. Mám mu opravdu říct, že mi syn pana starosty začal nadávat do snaživého malého pánského přirození, ale udělal to mnohem nevybíravěji, a pak poukázal na vliv svého otce a neopomněl se zmínit, že stačí jeden telefonát a jsem na dlažbě? Nebo mu snad mám říct, že když po mn ě pak ten mladej skočil a já ho sejmul, že ten telefonát fakt stačil? To by asi nebylo politicky korektní …

„No, co by se stalo? Dal jsem mu přece tu ránu pěstí a on se složil jak domeček z karet.“

„A co se stalo doopravdy? To mi citujete policejní protokol.“

Opravdu chce slyšet, že na mě ten grázl vytáhl taťkova nelegálního browninga a pokusil se do mě vyvrtat díru ráže 6,35 mm? Žádné z těch děcek, co u toho byly, to neřeklo, a ta pistolka se do příjezdu policie stihla promptně uklidit. Tak co bych ho stresoval. Ještě by mohl přijít o licenci…

„To se stalo doopravdy,“ odpověděl jsem tedy a snažil se přitom tvářit neutrálně.

Doktor Kubelík odložil notes a pohlédl na mě přes půlená skla svých starobylých bifokálek. „Pane Koutný. Dostal jste rok s podmínkou na tři a jste povinen docházet ke mně na terapii ke zvládnutí agresivního chování. Blokování informací považuji za nespolupráci, ale jde o naše první sezení, takže budu smířlivý. Alespoň víme, na co se zaměřit. Kde nás, jak se říká, tlačí pata. Takže na příští sezení si vás píšu za měsíc, patnáctého. Vyhovuje vám to?“

Čekal snad, že vytáhnu diář nebo průkaz nezaměstnaného a začnu v něm listovat? No samozřejmě, že mi to vyhovuje. Nic jiného v plánu určitě nemám…

„V kolik hodin?“ zeptal jsem se, vstávaje z pohovky.

Nahlédl do počítače. „Ve tři odpoledne.“

To se dalo zapamatovat. Ve čtyři bych mohl skočit s chlapama na šipky. Co jim zavřeli slévárnu, odehráli jsme spoustu turnajů…

Podal mi ruku, což bylo jasnou výzvou k odchodu. Pan doktor měl takových soudních pacošů plný diář, co bych ho zdržoval…

Temná postava se, jako by zamrzla v čase, zastavila uprostřed skoku a pak ji předaná energie dvojice velkorážních projektilů vrhla zpátky proti schodišti. Než se ale dokázala opět zvednout, jeden z Kosmových revolverů jí s nechutným zapraštěním prohnal další kulku lebkou.

„Myslím, že se přidám,“ odtušil Damián a z pochvy, zavěšené na opasku, vytasil štíhlý tesák.

„Pořád nosíš to elfský ořezávátko?“ pronesl Kosma s uchechtnutím, aniž by na okamžik přestal mířit do tmavého ústí schodiště.

Damián pohlédl na malou značku připomínající kudrlinku, vyraženou do zrcadlově lesklé čepele těsně nad bohatě zdobenou záštitou, jako by ji viděl poprvé v životě. „Je to Siccarius. Co zbraň, to unikát. Víš, na kolik mě přišla? Existuje řada států s menším rozpočtem. To mi teda věř!“

„Je to pravěk. Jdi s dobou a radši si pořiď do té své pistolky pořádnou munici. Stříbro, uran, fantazii se meze nekladou…“

Usmál se kamarádovu sdělení a pak ukázal špičkou tesáku na schody. „Ostatní jsou tam a určitě se už za námi nepohrnou. Takže, co navrhuješ?“

„Jít nahoru, co jiného,“ odvětil Kosma, ale to už Damián využil kamarádova zaváhání a sám se jako první vydal po schodech nahoru. Na chvíli se ještě zastavil, aby si prohlédl černé tělo zabitého útočníka, svalnaté, a přece tak nějak kočičím způsobem elegantní.

„Zajímalo by mě, kdo sem ty vyjce poslal,“ odtušil.

„No, kdo asi,“ odvětil Kosma.

Zavrtěl hlavou. „Knížata je na podobné akce neposílají. Z touhy po krvi úplně zdivočí a jsou nezvladatelní.“

„Neboj se, na to přijdeme,“ pokusil se ho uklidnit Kosma, ale v tu chvíli se ze stropu oddělil černočerný stín a zřítil se na Damiána.

Vyjec drápovou dýkou zablokoval starcův tesák a pak se po něm zprudka ohnal řemdihem v druhé ruce. Trojice trnitých koulí na dlouhých řetězech zprudka hvízdla vzduchem. Vyhnul se jim jen díky tomu, že se mu na strmém schodišti sesmekla noha. Pak se prudkým trhnutím zbavil dvojice zakřivených čepelí, které měl vyjec koženým řemenem připoutány ke své levici, a udeřil ho pěstí do vyceněné, téměř vlčí mordy. Něco takového ale sotva stačilo na jeho vyvedení z rovnováhy.

Humanoid se znovu ohnal řemdihem. Řetězy hvízdly vzduchem a Damián podvědomě skryl hlavu mezi ramena. Okamžitě si za tu bezděčnou reakci vynadal, ale nemohl si pomoci. Nikdy neměl řemdihy rád…

Když koule s hlasitým třesknutím odskočily od zdi a k zemi se snesla šedobílá záplava omítky a tuctu vrstev líčeného vápna, vyjec nenávistně zavrčel: „Zemřeš, starče!“

„Odkdy se otroci Sličných vyžívají v optimismu?“ odvětil Damián a prudce ťal po příliš sebevědomé nestvůře. Vyjec sice útok blokoval čepelemi, ale pak s překvapením sledoval, jak je Damiánův tesák hladce utíná v půli, jako by byly z papíru.

„Myslíš si, že jsi tady jediný výtvor elfů?“ ucedil Damián, zatímco uhýbal zuřivému protiútoku složenému z úderu řemdihem a prudkého výkopu s otočkou. „Jsi jen rab. Sloužíš svým pánům až do smrti, a pak tvoji nepotřebnou mršinu pohodí u cesty…“

Vyjec vyvedený z rovnováhy zaječel a jediným skokem se na něj, vzteky bez sebe, vrhnul.

Stařec do poslední chvíle nehnutě stál a na tváři mu hrál pohrdavý úsměšek. Pak vstříc útočícímu monstru naznačil výpad.

Vyjec se s děsivým řevem nabodl na širokou, tři pídě dlouhou čepel a zastavil se až o masivní záštitu, která se mu opřela o dokonale vyrýsované břišní svaly. Ani ty mu ale nepomohly, když jím Damián, pevně svírající jílec tesáku, prudce trhnul vzhůru.

Bezvládný vyjec se skutálel po schodech až ke Kosmovi, který souboji zvědavě přihlížel. Na krok od těla zmítaného posmrtnými záškuby mu nic nebránilo ve výhledu na dlouhou a děsivou ránu, jež jej téměř rozťala vedví.

„Ještě nějaké poznámky k monomolekulárnímu ostří, ty odlévači olověných hrudek?“ otázal se ho spokojeně se culící Damián.

„Stříbrných, prosím pěkně. Stříbrných,“ opravil jej Kosma, „a nechceš si tedy aspoň vytočit slevu na motorovku? Měl bys to rychlejší…“

Chtěl poznamenat ještě něco dalšího, ale ve chvíli, kdy se nadechoval, zahlédl v temnotě schodiště prudký pohyb. „Bacha!“ vykřikl a namířil jeden z revolverů nad hlavu Damiána, který ustupoval do bezpečí.

Hlasitý výstřel třeskl úzkým prostorem a na moment je ohlušil. Zasažený vyjec zavřískl vysokým hlasem a po provedení téměř dokonalého salta se zalitý krví zhroutil na zem.

„Přímo na komoru,“ odtušil Kosma spokojeně. „Hezký veletoč, co?“

Damián se ušklíbl. „Umělecký dojem 9,8. Technické provedení byla ale ubohost sama…“

Starý pistolník se zaškaredil a odmítavě pohladil svůj robustní revolver. „Neposlouchej ho, zlatíčko. Mluví z něj čirá závist…“ Po chvíli o poznání vážnějším hlasem pokračoval: „Kolik ještě?“

Damián zavřel oči a zkoncentroval se. „Jeden.“

Opatrně stoupali po stupních stoletého schodiště, dokud nedorazili na nevelkou podestu, na kterou ústily moderně vyhlížející bezpečnostní dveře. Jejich původní účel se ale vytratil do nenávratna – nejen že byly otevřené, ale ocelové tyče, které je měly kotvit v masivních zárubních, byly i děsivě vychýlené.

„Ti tady řádili, co?“ odtušil Kosma šeptem, zatímco v revolveru vyměňoval jeden bubínek za jiný. „Jsou to paka…“

Damián jen přikývl. Pak přistoupil ke dveřím a pomalu a opatrně je otevřel. Úzký proužek světla, který jimi do té doby pronikal, se změnil v široký pás, ve kterém zahlédli tmavou postavu přehrabující se v hromadě věcí vysypaných uprostřed místnosti.

Vyjec v té změti oblečení, knih a dalšího vybavení hledal něco tak horečně, že si v první chvíli jejich příchodu ani nevšiml. Pak ale vztekle zavyl a vrhl se na ně.

„Já!“ zaječel Kosma a zachytil útočníkovo čelo do mířidel svých revolverů.

„Ale hovno!“ zasyčel Damián a mrštil tesákem proti stále většímu vyjcovi.

Dokonale vyvážená zbraň opsala ve vzduchu stříbřitý oblouk.

Dvojice revolverů v oblacích kouře a záplavě plamenů zahřměla.

Zuřivý křik odumřel spolu s vyjcem, kterého spojená energie oceli a stříbra vrhla v efektním akrobatickém čísle zpátky.

Beze slova pokračovali do bytu a zastavili se až nad mrtvolou, jejíž nervová soustava ještě odmítala vzít na vědomí neodvratné.

Damián jí vytrhl z hrudi svůj tesák a znechuceným syknutím ohodnotil úhlednou dvojdírku ve vyjcově čele. „Dostal to do srdce,“ odtušil.

Kosma s úšklebkem pootočil vyjcovu hlavu a ukázal na chybějící temeno. „Ještě nějaká vtipná poznámka?“

Damián chápavě pokýval hlavou. „Remíza?“

„Remíza,“ přitakal Kosma spokojeně a vrátil ještě kouřící revolvery zpět do holsterů. „Takže zábava skončila a je načase se dát do práce. Co vlastně hledáme?“

Vylezl jsem z ordinace a protlačil se davem stejně postižených průserářů, kteří čekali na své pravidelné sezení, jež z nich mělo udělat nové a lepší lidi. Bylo mezi nimi i několik veteránů, jejichž terapii hradila vojenská správa. Jeden měl hlavu v dlaních a pořád si něco pro sebe mumlal. Druhý se pro změnu neustále rozhlížel a oči mu přitom nervózně těkaly z místa na místo.

Měl jsem v dětství stejně postiženého souseda, a to byl ten pravý důvod, proč jsem se nikdy nenechal nalít do armády. Spousta spolužáků to ale podepsalo na pět nebo deset let a pak doufali, že se dožijí propuštění s poctami a rentou, která jim umožní studium na libovolné vysoké škole.

Já to podstupovat nemusel. Pěstouni na má studia samozřejmě neměli – starali se o tucet děcek a z dávek, které na nás pobírali, se dalo spokojeně prochlastat jen čtrnáct dní, ale byl tu můj otec. Viděl jsem ho všeho všudy tak pětkrát, možná šestkrát. Vždycky jen přišel, zkontroloval, jak se mám, zmlátil pěstouna, aby mu do příští návštěvy náhodou nenarostl hřebínek, a pak mi strčil do ruky hrst bankovek se slovy, ať s nimi naložím podle uvážení. Už dobrých dvacet let se na vás při všech hotovostních platbách v obchodě dívají jako na pasáka nebo dealera, ale jemu to evidentně bylo jedno.

Já byl rád za každé euro a místo chlastu a zábavy jsem všecko poctivě ulil stranou a zapřel před pěstounem, dokud jsem neměl dost na čtyřsemestrální pedagogický kurz. I to bylo lepší než nic, protože mi to umožnilo postavit se na vlastní nohy.

Otec. Při tichém vyslovení toho slova jsem se bezděky ve vzpomínkách vrátil k té vysoké a ramenaté postavě, která se jednou za hodně dlouhý čas objevila ve dveřích mého pokoje a spolehlivě rozmetala zaběhanou rutinu všedních dní. Zjizvený, s očima plnýma bolesti a postupujícího šílenství. Později, když jsem byl starší, jsem si všiml i vybouleného kabátu pod jeho levou paží. Neptal jsem se jej na to, ale určitě tam měl zbraň. Kým asi byl? Zabijákem, dealerem, nebo jen pistolníkem v žoldu nějakého gangu?

Nechtěl jsem to vědět. Stačilo mi, že přišel. Alespoň na tu krátkou, kratičkou chvíli jsem nebyl sirotek…

Vyšel jsem před budovu polikliniky a z náprsní kapsy bundy vyndal zmačkaný paklík cigaret. Vytáhl jsem jednu, strčil ji do úst a než jsem ji stihl zapálit, musel jsem odmítnout čtyři žádosti o cigaretu a připálení. Zřejmě jsem tu byl jediný, kdo měl z kuřáckých potřeb víc než jen hubu, ale má aktiva nyní činila jen ten značně vybraný paklík a třicet euro v zadní kapse kalhot. To na rozdávání věru nevypadalo.

Na podporu jsem kvůli vyhazovu a soudu neměl nárok a mé stávající úspory v bance se už stihly smrsknout na částku schopnou s bídou pokrýt dvouměsíční nájem mého pidikutlochu na ubytovně. Co budu dělat pak, jsem neměl ani šajn. Asi budu spát pod mostem.

Závistivě jsem sledoval dav lidí spěchajících k zastávce magnetické dráhy. Ani tak jsem jim nezáviděl, že jdou z práce, jako že si povezou zadky, zatímco já musím šlapat pěšky. Zase…

Tak jsem to vzal raději zkratkou přes sídliště. Byla to sice nebezpečná zkratka, protože Dubina už dávno nebyla klidným místem pro život, ale mně to nevadilo. Paneláky tu měly svá nejlepší léta za sebou a nic na tom nezměnilo ani jejich olepení polystyrenem, který již z valné většiny stihl vzít zasvé. Stejně zasvé tu vzali i původní obyvatelé, nahrazení náplavami z celé Evropy.

Kdejaký komisař tady řečnil o kotli před výbuchem, ale mě to nechávalo chladným. Místním stačil jediný pohled, aby poznali, že jim za druhý nestojím. Co by si na mně asi tak vzali? Obnošenou vojenskou bundu nebo rifle z gigamarketu? Rozhodně jsem nevypadal jako lákavá kořist, ale mojí hlavní zbraní v tomhle nepřátelském prostředí byly znalosti. Polovinu členů gangu, kteří by o mé přepadení mohli mít zájem, jsem kdysi učil. Práce v ghettu má i své přednosti.

Graffiti na domech fungovala nejen jako milníky, vymezující hranice území jednotlivých gangů, ale i jako reklamní tabule. Dalo se z nich zjistit, kde najdete volný pokoj, černou vývařovnu nebo úřadující příslušnici nejstaršího řemesla.

Úzkostlivě jsem se ale vyhýbal domům, které patřily nelegálům. Na každém sídlišti se nějaké najdou a v ghettu to klidně může být každý druhý. Ti mají vlastní klany i pravidla. Nejsou tady dobrovolně a nikdo je tu ani nevítá s otevřenou náručí, a i když tu dělají podřadnou práci, o kterou by našinec ani nezavadil, pořád to jsou cizinci. Dělají se na ně razie, hromadné deportace, nemají žádná práva ani doklady. Ti šťastnější z nich bydlí tady. V bytech, ve kterých jsou okna, dveře a tekoucí voda nedostupnými bonusy. Ostatní musí vzít zavděk flekem ve slumu nebo ve stanovém městečku. Staré haldy jsou jich plné, stejně jako okolní městské skládky.

Na konci sídliště, krok od návratu do civilizace, jsem si zaskočil do nonstopu na jedno čepované. Ze stresu mi úplně vyprahlo.

V klidu jsem ho vyžahnul a místo pročítání místního plátku, který někdo nechal ležet na stole, jsem raději vyslechl zasvěcenou debatu několika anarchistů o jedu liberálního kapitalismu, zkurvené globalizaci a potřebě neustálých protestních akcí.

Pak jsem pokračoval s mnohem větším elánem dál. Konečně, odtud to už bylo k mému sladkému domovu, jen co bych dlažební kostkou dohodil…

Stačil jim jediný pohled po mansardě, aby pochopili, že ať budou hledat cokoliv, vyjci je už předběhli. Skříň i komoda stojící u zdi byly otevřené, zásuvky z nich vytažené a jejich obsah vysypaný na podlaze uprostřed místnosti. Oblečení se tam mísilo s několika knihami poškozenými surovým zacházením, sbírkou kamenů a několika noži, které i přes jejich poškození neměl Max to srdce vyhodit.

„Víš, co mi tu chybí?“ pronesl po chvíli přehrabování Damián zamyšleně.

„Není tu nic osobního. Jen běžné věci,“ zamumlal Kosma a poškrábal se na hlavě. „Žádné fotky, doklady. Nic, z čeho by se dalo poznat, kdo tu bydlel…“

„Přesně,“ souhlasil Damián a znechuceně odhodil zásuvku, u které naprosto automaticky zkontroloval, zda nemá falešné dno. „Jenomže Max nebyl blbec. Pohyboval se v branži už dost dlouho na to, aby v tom uměl chodit. Ty věci tady někde jsou. Nikdy by je nedal do žádné úschovy nebo bezpečnostní schránky. Nebudou ale tam, kam by se profík podíval jako první.“

„Tak kam je podle tebe schoval?“

Damián se rozhlédl po místnosti a dlaní přejel po zašedlých sádrokartonových podhledech. Pak ukázal na jedno místo. „Jak moc se vyhýbáš manuální práci?“

Kosma se jen pousmál…

„Tebe je na tohle fakt škoda,“ utrousil Kosma, když se konečně usadil všudypřítomný vlezlý, bílý vápenný prach ze stržených sádrokartonových desek a on v místě označeném Damiánem skutečně nalezl malou dřevěnou truhličku. „Kdybys proutkařil, měl bys už vydělanej majlant,“ dodal ještě, zatímco tenkým stiletem vytaženým z boty páčil zámek zapuštěný do intarzií zdobeného víka.

Ten nakonec s tichým cvaknutím rezignoval a z truhličky položené na bok se okamžitě vyřinuly zažloutlé, hustě popsané listy, proložené několika fotografiemi. Na jedné z nich byl usměvavý mladý muž v uniformě, nedbale se opírající o blatník historicky vyhlížejícího obrněného vozidla.

„Netušil jsem, že Max byl v KFOR,“ pronesl Damián překvapeně.

„Netušili jsme toho zřejmě mnohem víc,“ odvětil Kosma a podal svému příteli další fotografii ukazující již o něco staršího Maxe, tentokrát pro změnu v družném objetí s usmívající se černovláskou. Krajina v pozadí byla sice rozostřená, ale ne natolik, aby byl problém poznat, kde byl snímek pořízen. Červené kremelské zdi si nešlo s ničím splést…

„Je to ta, co si myslím, že je?“ položil Damián Kosmovi řečnickou otázku a dočkal se prostého přikývnutí.

„Myslíš si, že by to mohla být…“

„Vypadá to tak,“ odvětil Kosma s povzdechem. „Mladýmu toho budem muset vysvětlit mnohem víc…“

„Světlana Griškinová… Kdo by to do té čubky jen řekl…“ pronesl Damián, vrtě přitom hlavou.

Na recepci ubytovny panovalo podezřelé ticho. Obvykle tady trůní tělnatá Boženka s myslí upřenou na přeslazený děj některé z nekonečných holonovel. Občas si utře uslzené oči, občas bez odhlížení hmátne za sebe a příchozímu podá magnetickou kartu od jeho pokoje. Ani se nemusí dívat. Prostě psychotronik…

Jenomže teď tady nebyla. A na seslích u vybrakovaného automatu na cigarety jsem pro změnu zase neviděl trojici věčně nachmelených šontáků v čele s Pepou Obrtlým, člověkem, který přežil vlastní smrt, když z nedostatku jiných možností jak dokrmit opici vzal zavděk půllitrem fridexu. I to bylo zvláštní, protože patřili ke stálému inventáři ubytovny.

Nepřemýšlel jsem ale nad tím. Boženka si mohla odskočit a velká trojka zase vyrazit na některý ze svých pověstných výletů za výdělkem. Většinou se pak některý z nich nevrátil, ale ostatní to od dalších akcí nikdy neodradilo. Prostě o něm nemluvili a jen mu drželi sesli, dokud ho nepustili za slušné chování.

Minul jsem dveře od výtahu a pokračoval nahoru po svých. Stejně nejezdil a peníze na jeho opravu se na věčně ždímaném magistrátním účtu nenašly už několik let a nikdo z místních ani nečekal něco jiného.

Tahle ubytovna byla pro většinu místních poslední štací. Odtud se šlo už jen pod most, anebo na krchov. Šance, že se někdo z místních ještě dá do kupy a podaří se mu vymanit z okovů neustávajícího nedostatku, se rovnala možnosti výhry ve státní loterii. Moc vysoká tedy nebyla. S polovinou místních jsem si neměl co říct a s tou druhou jsem se pro jistotu nebavil.

V pátém patře jsem se s funěním na moment zastavil a trochu se vydýchal. Co jsem skončil tady, má fyzička šla rapidně dolů.

Otevřel jsem počmárané protipožární dveře a vstoupil na vnitřní chodbu. Na moji nosní sliznici okamžitě zaútočil čpavý puch domova. Sousedovi z Kazachstánu se zřejmě opět podařilo sehnal ovčí žaludek a zkoušel jej přetvořit ve svoji oblíbenou pochoutku. Podle všeho mu to opět nevyšlo. Asi bych se za ním i stavil a řekl mu, co si myslím o jeho kulinářských pokusech, ale odradily mě od toho jeho nohy vyčuhující ze dveří cimry.

Chvíli jsem si myslel, že se třeba opil do němoty nebo že se mu udělalo špatně, ale jen do chvíle, než jsem uviděl toho divného připosraženého chlápka, jak mu obkročmo sedí na břiše a srkavě chlemtá krev, jež mu stále pomaleji prýštila z rozervaného hrdla. V první chvíli jsem si myslel, že je to černoch. Pak jsem si ale uvědomil, že to se jen můj vlastní mozek snaží tomu podivnému stvoření přidělit nějakou podobu, a proto se jeho rysy neustále mihotají a přelévají. Ve chvíli tohoto uvědomění jsem náhle dokázal zaregistrovat srst pokrývající jeho ebenově černé tělo, dlouhé a špičaté uši, stejně jako mordu plnou nepříjemně špičatých zubů. Jeho oči získaly žlutou barvu a jejich zornice náhle nebyly víc než jen dvě úzké svislé čárky.

Bolest, jež mi v tu chvíli vybuchla v mozku, jsem se pokusil zapudit zatřepáním hlavy. Kupodivu to pomohlo.

Na nic dalšího jsem se už ale nezmohl, protože ten divný chlápek se na mě v tu chvíli se zuřivým jekotem vrhnul a mně se zdálo, že jsem v té záplavě chrčení a štěkání zaslechl něco jako: „To je ON!“

Ani jsem neuvažoval nad tím, co dělám. Prostě jsem se jen rozběhl a skokem vletěl do svého pokoje. Teprve na jeho prahu jsem si bohužel stihl všimnout, že elektronický zámek vstupních dveří se bezmocně houpe na svazku barevných drátků a v samotných dveřích je zubatá, jakoby vykousaná díra, kterou by dokázal vytvořit jen šílený bobr nebo brokovnice…

Pak jsem uviděl uprostřed mého pokoje stát ty, kteří to měli na svědomí. Tedy, předpokládal jsem, že to byli oni, protože jeden v pracce pořád ještě svíral taktickou opakovací brokovnici s krátkou hlavní…

Překvapeně jsem si uvědomil, že tyhle už vidím úplně normálně. Žádné mihotání či přelévání, žádná nevolnost ani bolest hlavy. Prostě jsem měl naprosto čistý a ničím nerušený pohled na dvojici tvorů jako vystřižených z nějaké psychedelické noční můry…

Nebyli malí, spíše drobní. Vychrtlí, bez gramu zbytečného tuku, ale pod ebenově černou kůží jim vystupovaly pletence svalů, které dávaly tušit, že budou nejen silní, ale i pekelně rychlí. Jejich obličeje, postrádající lidské proporce, připomínaly víc psí, nebo ještě spíše vlčí mordy.

Viděl jsem je sice lépe, ale z toho pohledu mi rozhodně lépe nebylo a někdy v té chvíli mě konečně dohonil jejich kolega úřadující v sousedově kvartýru. Prudká rána do zad mnou smýkla přes celý pokoj. Na jeho druhém konci jsem to vzal hlavou do dveří UV sprchy. S hlasitým cinkotem se mi za límec vysypaly studené kostičky bezpečnostního skla. Pak jsem na čele ucítil pomalu se sunoucí teplý pramínek. Takže zase tak moc bezpečnostní nebylo…

Do ramene se mi zaťaly útočníkovy drápy a byl jsem nešetrně obrácen na záda.

„Není… jako… ten starý! Je slabý,“ zachrčela bestie znechuceně ke svým kolegům a pak se hladově olízla. „Rozervu ti hrdlo,“ oznámil mi pak stejně klidným hlasem, jako by mi sděloval, kolik je hodin, „a vypiju tvoji krev…“

Naklonil se ke mn ě a pak se mu překvapeně rozzářily oči. Přesněji, zatvářil se překvapeně, když jsem mu do tlamy plnou silou vrazil elektrický obušek, který se mi konečně podařilo vytáhnout z kapsy bundy. A teprve poté, co jsem stiskl to maličké tlačítko s nápisem ON, se mu ty vykulené oči rozzářily. Nebyla v nich ale žádná radost, jen výboj náhle uvolněných dvaceti tisíc voltů. Eliáš by blednul závistí.

Dvouvteřinový impuls udělal z mého protivníka bezvládnou, křečovitě se zmítající trosku se zčernalou a kouřící tlamou. Pomalu jsem vstal. „Možná jsem slabý,“ pronesl jsem tiše, „ale na vašeho kámoše jsem stačil. A co vy, zkusíte taky štěstí?“

Pak jsem jejich směrem namířil obušek. Tím gestem se mi ale před oči dostal jeho indikátor nabití. Do prdele! Další výboj už nebude, a to výrobce sliboval tři…

Bohužel ti dva si toho taky všimli. První z nich se po mně ohnal pravačkou vyzbrojenou nechutně dlouhými drápy a poté se mi stejnými na levačce pokusil rozpárat podbřišek.

Hodil jsem mu do ksichtu nepotřebný obušek a jediným skokem ustoupil do čtvercového prostoru sprchového koutu. Při zběžném ohledání jsem tady nenašel nic, co by se dalo použít jako zbraň.

Pak mi ale pohled utkvěl na ÚV sprše. Byl to standardní model montovaný do obytných kójí v sociálních ubytovnách. Levný, v podstatě neprodejný, ale současně i dost těžký, aby ho nechtěl odnést ani naprostý idiot.

Zoufalí lidé ale dělají zoufalé věci – strhnout ji ze zdi mi nezabralo víc než vteřinu. V rámci druhé vteřiny jsem mu ji narazil na hlavu jako podivnou, hadicemi a dráty se ježící korunu.

Když se omráčený skácel k zemi, přeskočil jsem ho. Ke dveřím jsem to neměl dál než nějakých pět kroků, ale stejně dobře to mohlo být i pět kilometrů, protože uprostřed pokoje na mě čekal poslední černouš, tvářil se hodně naštvaně a v rukou pořád ještě držel tu brokovnici…

: : :

„Myslím, že to mám,“ pronesl Kosma s nadějí v hlase a ukázal Damiánovi fotografii zachycující sotva desetiletého hocha s nejistým úsměvem na tváři. „Proč by si Max schovával fotku dítěte, kdyby nebylo jeho?“

„No, určitá podoba by tu byla,“ připustil Damián zamyšleně. „Třeba oči. Ty by mohl mít po Maxovi. Barva i počet sedí… a taky bradu má podobnou. Stejně nic lepšího nemáme,“ dodal ještě a zastrčil si fotku do náprsní kapsy kabátu. „Kdo ví, kolik mu ale dneska bude let, takže navrhuji zdvořilostní návštěvu u naší staré, takřka vševědoucí známé…“

Kosma se začal pochechtávat. „Ta poslední se vyvedla. Vzpomínáš na ten její houbičkový likér?“

Damián pobaveně přitakal. Pak si dřepnul k nejbližší mrtvole vyjce a začal ji zručně skalpovat.

Dům opustili naoko zabraní do družného rozhovoru. Ve skutečnosti však ostražitě vyhlíželi, odkud přijde další útok.

Nepřišel. Na ulici postávalo jen pár lidí, a ti si hleděli svého. Jejich převlek opět zafungoval na jedničku – nikdo přece nevěnuje pozornost šontákům a bezdomovcům, dokonce ani když nastavují ukoptěnou dlaň.

Zkušeně se vymotali ze spleti uliček a rozpadajících se domů starého centra, až narazili na trávou zarůstající koleje mířící k chátrajícím provozům dávno opuštěných oceláren. Kdysi tudy jezdila tramvaj – předchůdkyně magnetické dráhy, ale druhá energetická krize udělala s podobnými projekty krátký proces. Fungujících tras bylo nyní jako šafránu a jen tam, kde byla jistota přeplněných vozů. To ale tady nehrozilo ani náhodou. Těch pár zoufalců, co tu ještě žilo, mělo hluboko do kapsy dávno předtím, než zašel na úbytě koncept sociálního státu.

„Myslíš, že to stihnem do šesti?“

Damián pohlédl na ciferník starobyle vyhlížejících hodinek, jež měl zčernalým koženým řemínkem připevněny k levému zápěstí. „To půjde. Máme na to tři čtvrtě hodiny a náš taxík kotví nedaleko.“

Kosma se překvapeně zajíkl a chytil jej za rukáv kabátu. „Ty ses snad zbláznil! Víš, co se stává lidem, kteří požádali o svezení Hrobaře? To už radši vlezu do normálního taxíku. Jsou mi milejší ty jejich počítače, kamery a čidla. Pořád u nich mám větší šanci přežít, než u toho posešívaného ksichtu!“

„Hrobař je možná divnej,“ připustil Damián, „ale pořád je to našinec. Prostě ho jen platí za zametání stop a odklízení všetečků. Smrtelníci přece nemusí vědět o všem, co se kolem nich děje, a nikdo nestojí o rojení agentů a bůh ví jaké další verbeže…“

„Divnej je v jeho případě slabé slovo – je to pošuk. Smrdí jako kanál a z patolky ho vyrazili pro nevhodné chování, i když jim tam makal zadarmo. Mít rád studenou dvanáctku není protizákonné, ale musíš být pivař…“ namítl na to Kosma znechuceně.

„Já vím nejlíp, že je Hrobař prase, ale ve městě jsou jen dva dopravní prostředky schopné dostat nás nepozorovaně k Patricii dřív, než se ten její úřad zavře, a myslím si, že místní rezident Sinekury by měl spoustu nepříjemných dotazů…“

Kosma nakonec znechuceně přikývl. „No jo, máš pravdu. Hrobař je jistota. A máme mu vůbec čím zaplatit?“

Damián se ušklíbl. „Blázníš? Bude chrochtat blahem a roky vzpomínat, jaký s námi udělal kšeft století!“

Strážmistr Lumír Poklasný se se zachrchláním pokusil uvolnit stažené a náhle vyschlé hrdlo. Pak se s heknutím opřel zády, skrytými za neforemnou neprůstřelnou vestou, naditou keramickými pláty, o zeď. Kdyby neměl na hlavě černou pletenou kuklu, jištěnou ještě podbradníkem taktické přilby, byl by už v předklonu a divoce zvracel. Bez ohledu na své týmové kolegy, bez ohledu na cokoliv.

Nemohl za to, že neviděli to, co on. Pro ně to bylo jen prázdné schodiště a důkladně vybílená mansarda. Jen další jednací číslo, statistická položka dílem náhody časem zařazená mezi objasněné nebo neobjasněné případy. On ale viděl i ty ebenově černé mrtvoly, hustě obalené temnými stíny, jež je pomalu rozežíraly. Vzpomněl si, že jim matka se smíchem říkala hrobaříci, že prý stahují do jiné dimenze mrtvoly těch, co sem nepatří.

Byla to bláznivá ženská, která většinu svého dospělého života strávila po různých léčebnách, kde ji čekala psychofarmaka, elektrošoky a nakonec i lobotomie. Pořadník na ni byl dlouhý a zdravotní pojišťovna neoblomná, ale stačilo, že ji nechal před komisí povyprávět ty své žvásty a rázem přeskočila stovky lidí. Byly to právě čarodějnice, vědmáci a vlkodlaci, pro které členové komise rázem zapomněli, že je plátcem jen základního veřejného zdravotního pojištění. Dokonce si pro ni přijela sanitka rovnou na to jednání…

Až doteď si myslel, že jí tím prokázal službu. Až doteď, než na vlastní oči uviděl bytosti, o kterých mu ona vyprávěla. Teď by se jí na to chtěl zeptat a jejím odpovědím by i věřil, ale ona mu je už nemohla dát. Po tom zákroku žila ještě pět let. Záchvaty ani vidiny už neměla, ale s nimi zmizelo i něco z ní samé. Byla jiná, zamlklá a vyhořelá a jednoho dne se prostě sebrala, podepsala všechny potřebné papíry a nechala se dobrovolně recyklovat. Jiným zůstala alespoň urna s popelem. On dostal děkovný dopis z jedné španělské pomerančové plantáže, jejíž výpěstky byly díky jeho matce o něco větší a červenější.

Měl co dělat, aby se nerozbrečel. Stálo ho hodně sil, aby se uklidnil a mohl pokračovat v obhlídce podkroví. Postupoval při ní metodicky, jako podle příručky, a mířil samopalem do všech temných zákoutí a výklenků, i když dobře věděl, že tam nikdo není. Měl jich víc, těch šestých, sedmých a osmých smyslů, ale nikdy se s nimi nikomu nesvěřil. Ostatní si mysleli, že je prostě klikař.

„Je tu čisto,“ ohlásil nakonec do mikrofonu, zajistil nepotřebnou MP-15 a nechal ji na řemeni sklouznout k boku.

„Anonym ohlásil střelbu a křik,“ pronesl poručík Trziska. „Takže nás zajímají stopy po kulkách, ale do příjezdu techniků na nic nesahejte.“

„Cestou nahoru jsem na schodišti viděl ve zdi pár děr,“ oznámil popravdě poručíkovi.

Tomu nedošlo, že tam dole panovala tma jako v pytli, a tudíž jen potěšeně přikývl. „Dobrá práce, strážmistře.“ Poklepal na sluchátko zastrčené do ucha a pokračoval: „Podle operačního jsou technici už na cestě. Jedou s nimi ale i nějací speciálové z EUROPOLU. Šéf nám vzkazuje, že jim máme poskytnout veškerou myslitelnou součinnost a nepřekážet. “

„A co tu chtějí, pane?“ přilétl k poručíkovi dotaz z pléna, ale ten s krčením ramen odvětil: „Šéf říkal, že je to přísně tajné, otázka národní bezpečnosti a tak dále, bla bla bla…“

Zakuklení ozbrojenci se tlumeně rozesmáli.

Uběhlo přesně pět minut, když k nim z ulice dolehlo kvílení brzd a stařičké schodiště zarezonovalo ozvěnou blížících se kroků.

Čtveřice mužů v dlouhých pláštích si je nějakou dobu chladně a beze slova měřila a teprve když se jejich ponuré mlčení stalo obtížným, jeden z nich, zřejmě velitel, vystoupil z řady a poručíkovi společně se svým průkazem předložil i několik listin včetně povolení soudce a příkazu ředitele EUROPOLU.

„Jmenuji se Schmidt, agent Schmidt, a přebírám velení této akce. Potřebuji zajistit okolí domu a provést domovní prohlídky v okolí sta metrů. Příkazy od soudu sem dorazí nejpozději do půl hodiny.“

„Neztrácíte čas,“ utrousil poručík překvapeně.

Agent přikývl. „Čas už dávno nejsou jen peníze…“

„Takže, co hledáme?“

Agent kývl na jednoho ze svých mužů a ten z kapsy kabátu vytáhl několik pomačkaných listů s černobílými fotografiemi. „Předpokládáme, že tenhle byt patřil hledanému extremistovi. Už ale hledaný není. Před pár dny ho někdo sejmul. Podle našich analytiků tu něco ukrýval, a to přilákalo místní extremistické bojůvky.“

„Ti lidé z fotek jsou podezřelí?“

Agent přikývl.

„Dám je do pátrání.“

Jeho sdělení vyvolalo na tvářích agentů pobavení. „To je zbytečné,“ odtušil agent Schmidt. „Asi dvacet let jsou už na ně ve všech zemích Unie vydány příkazy k zatčení, mezinárodní zatykače i evropské zatýkací rozkazy a za celou tu dobu se k nim nikdo nepřiblížil na vzdálenost menší než jeden kilometr…“

Strážmistr Poklasný si tváře hledaných mužů pečlivě prohlédl. Vypadali nezvykle dokonce i na extremisty a nešlo jen o to, že neměli tetování s vlasteneckými nebo rasistickými motivy. Vypadali, jako by je ten přístroj odmítl vyfotografovat – byli rozmazaní, složení z příliš velkých, hranatých pixelů.

„Odvolali jsme vaše techniky. Máme vlastní a teď nás omluvte,“ pronesl nakonec Schmidt, a to bylo pro všechny přítomné povelem k odchodu. Na schodišti se minuli s trojicí mužů v oranžových overalech, ověšených taškami a krabicemi.

Jeden z nich se střetl pohledem se strážmistrem a na moment se zachmuřil. Ten tomu nevěnoval pozornost, ale technik po příchodu do mansardy zamířil ke Schmidtovi a krátce s ním hovořil. Byl nervózní, živě gestikuloval a uklidnil se teprve, když agent Schmidt souhlasně přikývl.

Černouš jediným trhnutím předpažbí vehnal do komory brokovnice náboj, který měl ukončit moji pozemskou existenci.

CVAK, CVAK. Moderní umíráček…

Vteřina byla jako z medu, když se černé ústí hlavně pomalu, ale jistě přesouvalo doprostřed mé hrudi.

Vítězoslavně se na mě zašklebil a ukázal mi tak dvě řady sice dokonale bílých, ale nepříjemně pilovitých zubů.

„Ty… horší… než tvůj otec…“ zachrčel na mě a v očích se mu přitom zablesklo.

Jako ve zpomaleném filmu jsem viděl jeho prst pohybující se společně se spouští zbraně. Na velké finále jsem čekat nehodlal.

Dodnes nevím, jak jsem to dokázal, ale to, co mělo původně být skokem plavmo, se poté, co jsem špičkami bot zavadil o rám sprchového koutu, změnilo v držkopád. V té chvíli ale nešlo ani tak o styl, jako spíše o rychlost.

Výstřel mě na moment ohlušil, ale horké broky, každý o velikosti dětského mléčného zubu, mi jen neškodně hvízdly nad hlavou.

Než ta černá bizarní zubní víla stihla přebít, vyhrabal jsem se na nohy a byl u ní. Naposledy jsem takhle slidoval na střední při softbalu. Hlavou a ramenem jsem toho hnusáka, klouzaje břichem po dlaždicích, vzal přes holeně a poslal za mnou k zemi.

Vztekle zavyl a pokusil se mě ještě během pádu udeřit okovanou kolbou do hlavy. Netrefil se a rozbil jen pár dlaždic. Lepší cizí dlaždice než mé lebeční kosti…

Když se definitivně ocitl na zemi, skočil jsem na něj a pokusil jsem se mu vyrvat brokovnici z rukou. Pitomost, ale co byste čekali od začátečníka? Jako bych ji v tom chumlu rukou a nohou mohl použít…

Okamžitě jsem inkasoval dvě kopnutí kolenem a jako bonus úder čelem. Před očima se mi okamžitě roztančil vír zlatavých jisker.

Brokovnice mě přestala zajímat. Místo toho jsem raději vykryl další dva údery a sám černoušovi vyspravil úsměv dobře umístěným direktem. Zatímco se dusil náhle bezprizorními řezáky, snesl jsem mu svými pěstmi modré z nebe – pod oči.

Někdy v té chvíli asi černouše přestalo bavit válet se jen tak po zemi a normálně se do mě zahryzl. V životě jsem nezažil takovou bolest. Ústní hygiena mu asi nic neříkala.

Jed! došlo mi hned vzápětí. Ten zmetek mě otrávil! Okamžitě se ve mně vzedmula vlna hněvu. Kdysi se tomu říkalo spravedlivé rozhořčení. Černouš se už asi těšil, jak se v křečích svalím k zemi a on v klidu dokončí, co začal, ale nebylo mu přáno.

S řevem, za který by se nemusel stydět ani raněný buvol, jsem ho třemi ranami přišpendlil k zemi a pak, když se mě snažil chytit oběma rukama za hrdlo a zardousit, jsem mu je zlomil. Jen tak, jako sirky. Dvakrát to křuplo a jeho předloktí rázem vypadala, jako by získala jeden kloub navíc.

Zaječel bolestí, ale na více se nezmohl. Chytil jsem ho totiž do kravaty, a i když se ze všech sil vzpíral, osvobodit se nedokázal. Navíc jsem mu začal volnou rukou páčit krční obratle.

Jeho jekot se záhy změnil v chrčení. Ani to mě neobměkčilo. Pokračoval jsem, dokud mu krční páteř se suchým zapraštěním nepovolila.

Bylo po všem. Pustil jsem ho a s hekáním se posadil. Rychlou kontrolou jsem se dobral zjištění, že rána na předloktí naštěstí není nijak velká. Vlastně šlo jen o pět krvácejících, podkovovitě uspořádaných kulatých dírek, odpovídajících zubům toho černého zmetka. Horší ale bylo, že mi v ní škubalo, srdce mi bilo jako splašené a tělo mi zalévaly vlny horka.

Hrábl jsem z posledních sil po černoušově brokovnici, použil ji místo berly a zvedl jsem se do stoje. Bylo načase zmizet. Chvíli jsem nerozhodně nahlížel do svého pokoje, ale nakonec jsem sám sebe přesvědčil, že v něm není nic, co bych mohl potřebovat. Tak jsem se odpotácel ke schodišti.

Někdy v té době už bolest začala být k nevydržení a zatmívalo se mi před očima. Snažil jsem se za křečovitě skousnutými zuby dusit sténání, ale jediné, čeho jsem po chvíli dosáhl, bylo, že jsem si dost ošklivě prokousl jazyk.

Poslední dvě poschodí jsem zdolal jen silou vůle a za přispění gravitace. To první fungovalo, dokud jsem se nepokusil ten jed z rány vysát, a gravitace nastoupila hned potom, když jsem se s řevem a s ústy plnými rychle se tvořících puchýřů skutálel dolů.

Chvíli trvalo, než jsem se sebral dost na to, abych se mohl dostat ven z budovy, a usilovně jsem se přitom snažil nedívat do kamer, jež ze sloupů pouličního osvětlení monitorovaly okolí věčně rušné ubytovny a několika sousedících nonstop špeluněk.

Teprve v jejich stínu jsem si dovolil na chvíli zastavit, popadnout dech a zvážit možnosti. Moc jich nebylo. Zajít na nejbližší policejní služebnu jsem zavrhl jako první. Řádný občan by to možná udělal, ale já byl v podmínce. A chlap se škraloupem je pro poldy ideálním řešením každého případu…

Taky jsem se mohl obrátit s prosbou o pomoc na své přátele. Měl bych dodat, že bývalé. Když jsem měl ten problém se starostovým synem, nezvedali mi telefony. Co by mi asi zvedli nyní? S bídou mandle…

Je jen pár míst, kam se můžete vydat, když jste zraněný, švorc a ještě ke všemu pronásledovaný nestvůrami, jejichž původ nesouvisí s požíváním nekvalitních lihovin. Není to ale nějaké super útočiště, jen jste tam všem naprosto ukradený. Ještě před rokem bych se mu obloukem vyhnul. Nyní mi to připadalo jako skvělý nápad.

Že to byla hovadina, mi samozřejmě došlo až později…

Muž v černém saku, na které si z důvodů, které znal jen on sám, navěsil stará a patinou zašlá vyznamenání, masivní zlaté kříže a růžence, si s chrchláním otřel nos do flekatého rukávu, upřel na ně krví podlité oči a s výdechem je zahalil odérem laciného alkoholu.

Pak zavrávoral a ztěžka se opřel zády o bok černé dodávky, pokryté rezavými fleky. Byla to stará, mezi veterány dávno zařazená Škoda 1203. Roky těžké služby byly vidět na každé její součástce, její lak se již ztratil pod bezpočtem rýh a škrábanců a chromované části pozbyly nejen lesku, ale z větší části i samotného chromu. Záclonky v oknech už odvál čas a kříže nastříkané na dveřích zase pro změnu obrousil polétavý prach léta překračující povolené limity.

Jemu to ale nevadilo. Vozidlo nebylo důležité. Pro něj to byl jen nahraditelný dopravní prostředek. To opravdu cenné byla desítka amuletů, kterou v něm rozmístil a jež mu zajišťovala nezájem jinak všetečných státních orgánů.

Mohl mít lepší auto. Klidně si ho mohl nechat postavit ručně, šroubek po šroubku, ale nechtěl. Byl Hrobař a to stařičké, prorezlé vozidlo s věčně kašlajícím motorem bylo poslední připomínkou života, který kdysi vedl a který nenávratně skončil.

„Stovka… je málo,“ pronesl nakonec a znechuceně odstrčil Kosmovu pravici, podávající mu eurobankovku zmíněného nominálu. „Za tudle almužnu se ani nerozjedu. Hele, hoši, mám dneska smluvené rito za pětikilo a nezabere mi to ani půlhoďku…“

Damián znechuceně nakrčil nos, na který vytrvale útočila čpavá kombinace řepného lihu a zvětralého piva. „Hele, poslouchej, fakt potřebujeme zavézt na tuhle adresu,“ řekl mu a ukázal ji, napsanou na právě podávané bankovce. „Tu stovku považuj za zálohu. Klidně ti dáme i její další čtyři sestřičky a taky tohle…“ dodal ještě a hodil mu malý zakrvácený pytlík.

Ten ho i přes svoji zřetelnou opilost obratně chytil, rozvázal jeho tkanice a zvědavě do něj nahlédl. Překvapeně hvízdl. „Vyjci?!“

Damián s úsměvem přikývl. „Určitě si dokážeš spočítat, kolik za tyhle skalpy dostaneš. Trollové ti za ně urvou ruce, temní záporožci i všechno ostatní. Takže bys mohl být krapet smířlivější, co ty na to?“

Hrobař s mumláním zastrčil pytlík s trofejemi do kapsy saka a trhnutím otevřel zadní dveře dodávky.

Oběma starcům se otevřel pohled na hromadu beden nejrůznějších velikostí a z nich vyčnívající zboží.

„Tak si teda nastupte,“ zachrčel a odpotácel se ke dveřím řidiče. „Připoutat se není k čemu a moc mi tam nekuřte. Včera mi tam vyteklo pár deci nitráku a kanystry s benzínem mi už taky netěsní jako dřív…“

Kosma znechuceně pohlédl na svého kolegu, ale když ten mlčel, zdržel se i on jakýchkoliv komentářů. Mrštně se vyhoupl do stísněného nákladového prostoru. Chvíli zvažoval, že se posadí na kraj umolousaného nosítka, ale tělo obalené zteřelými obvazy ho od jeho záměru v poslední chvíli odradilo.

„Máš tady mumii,“ oznámil Hrobaři přes pootevřené okénko v příčce oddělující kabinu od nákladového prostoru.

Ten se zakřenil. „To je jen jedna stará objednávka. V místě určení si ho nikdo nevyzvedl, tak ho vozím s sebou a čekám, jestli bude nějaká reklamace…“

Damián se posadil vedle naditých krabic se zbraněmi a náboji. „Máš tu i zboží pro fajnšmekry? Potřebujeme ID čipy s kompletními doklady – občanka, řidičák, členské průkazy, kam tě jen napadne. Musí být čisté, když nás chytnou, bude to průšvih…“

Hrobař mu podal kartónovou krabici se zohýbanými rohy. Když odklopil její víko, Damiánovi se naskytl pohled na úhledné sloupce plastových karet spojených různobarevnými gumičkami.

„Pro vás?“

Damián zavrtěl hlavou. „Pro přítele. Je mu něco kolem třiceti.“

Hrobař zamyšleně pokýval hlavou. Pak vítězoslavně pronesl: „Měl bych tu dva adepty. Jeden leží v eldéence ve Stuttgartu a druhý je už patnáct let, pardon, dneska už šestnáct let v kómatu. Za tyhle doklady dám ruku do ohně. Prodali mi je jejich příbuzní, kteří se rvou s výdaji za zdravotní péči…“

„Vezmem si toho s tím kómatem,“ rozhodl se Damián, když si pečlivě prohlédl příslušnou hromádku dokladů. „Myslím si, že se našemu mladému příteli budou hodit.“

„Po menších úpravách,“ dodal Kosma, narážeje na fotografie původního majitele zatavené do plastové plochy ID karet.

„Ano, jak říkáš,“ pronesl souhlasně Damián. „To ale není nic, co by nás mohlo rozházet.“ Pak se otočil k vyčkávajícímu Hrobaři: „Tak kde to vázne?“

Ať už poté řekl cokoliv, zaniklo to v rachotu startovaného motoru…

Vysoká a štíhlá žena s rusými vlasy upravenými do krátkého mikáda opatrně vykoukla ze dveří své kanceláře a zkontrolovala dění na obou koncích již ztemnělé chodby. Pak dveře zase zavřela a vrátila se ke svému psacímu stolu, před kterým v křesílcích seděli Kosma a Damián.

„Tak ukažte,“ řekla a znechuceně od Damiána převzala fotografii usmívajícího se chlapce. „Dnes to pro vás udělám naposledy. Jasné? Chápejte, už to není jako kdysi. Každé nahlédnutí do databáze se loguje jak na ministerstvu, tak i v Bruselu. Mají naprostou kontrolu nad tím, co děláme, které soubory jsme otevřeli a co jsme s nimi udělali. Před měsícem odtud vyrazili dvě holky za to, že si četly soukromou poštu. Kde jsou ty časy, kdy ses k vyhazovu musel dopracovat přes roky usilovného surfování nebo stahování porna. Dneska jim už stačí naprostá prkotina…“

Kosma ukázal nepříliš čistým ukazováčkem na usměvavou tvář mladého chlapce. „Je to Maxův syn a byl to právě Max, kdo tě před lety dostal z toho maléru. Určitě si na něj pamatuješ. Nevím o nikom, kdo by dokázal zapomenout na dva tucty zabijáků, které najali tví příbuzní. Dlužíš mu to. Nechci ti nijak pochlebovat, ale jsi naše jediná šance, jak ho najít.“

„Jo, jo, jo,“ mumlala si pro sebe, zatímco vkládala fotografii do skeneru na sousedním stole. „Když něco potřebujete, tak jste jako med. Nechápu, proč ho vůbec hledáte. Jako by nebylo jedno, co se stalo jeho otci. Pokud vím, nikdo ho kvůli tomu nelitoval.“

Kosma se zachmuřil. „Lítost s tím nemá do dělat. Max byl Lovec a když někdo zabíjí Lovce, tak já chci vědět kdo a proč…“

„Chceš to vědět, protože jsi taky Lovec a bojíš se o vlastní zadek…“ vyprskla posměšně.

Pokrčil rameny. „To připouštím, ale bojím se stejnou měrou i o jiné části svého těla.“

„Jestli bude k nalezení, tak ho najdu, ale něco za to budu chtít,“ pronesla nakonec.

„Peníze?“ zeptal se jí Kosma.

Ukázala prstem na Damiána. „Deci jeho krve a nebudu o tom smlouvat. Berte, nebo nechte být.“

„Zbláznila ses? Taková blbost…“ utrhl se na ni Kosma příkře, ale jeho další výlevy uťala rázným mávnutím ruky.

„Nedělej, že nevíš, co je tvůj kamarádíček zač. Táhne mi na osmdesát, elixíry už nezabírají tak, jako kdysi, a musím je užívat dvakrát častěji. Jeho krev mi pomůže. Nedá mi sice nesmrtelnost, ale ani dlouhověkost není k zahození.“

Damián s povzdechem zavrtěl hlavou. „Nevíš, co děláš…“

„Naopak,“ odvětila, „já to vím více než dobře. Nechci tvoje schopnosti, jen možnosti…“

„Tak dobře,“ řekl nakonec odevzdaně.

„Na Prolnutí?“

„Ano, přísahám na Prolnutí.“

Prostorem maličké kanceláře, do které je Patricie pozvala, se prohnala vlna chvění a z hlubokého tónu na samé hranici slyšitelnosti jim nakrátko zalehlo v uších.

Po několika minutách čekání jim podala list papíru, který vyjel z tiskárny. „Podle biometrických údajů jde o Prokopa Koutného. Matka mrtvá, otec neznámý. Do osmnácti v pěstounské péči. Učitel. Ne, bývalý učitel. Má záznam v rejstříku trestů, takže si už ve státních službách ani neškrtne. Nyní je nezaměstnaný, bez nároku na podporu. Jinak je čistý a k pobytu je hlášený na téhle ubytovně.“

„Co čip?“

Přikývla. „Samozřejmě, že ho má. Podle databáze mu byl implantován s dovršením osmnácti let věku. Jde o standardní model s možností detekce přes Galilea, GPS i vojenské a špionážní satelity. Při operaci slepého střeva mu ale byla zavedena i doplňková sada. Zřejmě někdo usoudil, že je potenciálním asociálem…“

„To jsi vyčetla z toho papíru?“ zeptal se jí překvapeně Kosma.

Zavrtěla hlavou a ukázala na poblikávající monitor. „Ne, tohle vyvozuji z jeho zdravotní karty. Podívej, před pár lety byl operován, a když byl operován, tak byl i očipován, věř mi. Moc se o tom nemluví, ale jde o standardní postup. Samozřejmě, pokud nejsi občanem první kategorie.“

Damián papír nadvakrát přehnul a strčil do náprsní kapsy. „Máš to u nás…“

„Já… ale…“

„Tak se měj,“ přidal se i Kosma a s přátelským pokynutím pravice oba opustili její kancelář, aniž by věnovali sebemenší pozornost jejím vzteklým protestům.

„Jdeme si pro mladýho?“ otázal se pak Damiána, zatímco procházeli čekárnou, kde několik desítek žadatelů s pořadovým číslem v ruce zíralo na panel holovize visící ze stropu.

„Nejdeme,“ hlesl v tu chvíli Damián zdrceně a ukázal na poblikávající obrazovku, ukazující mladičkou reportérku balancující na pokraji hysterie, která stála před řadou těl, vyrovnanou před nějakými oprýskanými, prosklenými dveřmi.

„Proč?“

„Přečti si text ve spodním řádku obrazovky,“ poradil mu. „Zjistíš, že nás někdo předběhl. Ta reportáž je z té jeho ubytovny…“

Lumír Poklasný políbil letmo manželku na tvář a pak se sklonil k dcerce, která před ním poskakovala a dožadovala se jak jeho pozornosti, tak i políbení. Zvykl si na její soupeření s Irenou. I když si to obě odmítaly připustit, byly jedna jako druhá. Usmál se a počkal, až ho obejme svými malými pažemi a vlepí mu vlhkou a teplou pusu. Pak ho pustila a sama vlezla do sedačky na zadním sedadle auta. Zamávala mu, ale to už Irena nastartovala, zařadila rychlost a pomalu se rozjela.

Ještě jim, tak jako každý den, zamával, a pak se šouravě odebral zpět k domovní brance. Včerejší noci toho moc nenaspal. Vlastně… Když nad tím tak uvažoval, vrátil se domů teprve kolem třetí a nezabral dříve než o páté. Kdo ale mohl včera předpokládat, že absolvuje hned dva zásahy? Nejprve v tom starém činžáku, a pak na té ubytovně.

Bezděky se otřásl. V obou případech tam jako jediný viděl ta černá těla. Matka tomu říkala dar, on prokletí. Vidět věci, které nejsou; věci, kterým se vzpírá rozum… Nepochyboval ani na moment, co se na té ubytovně odehrálo. Viděl ty stopy, měl je před očima, křičely na něj, aby si jich všiml, a on se musel tvářit jako že nic, jako že tam nejsou.

Ta dvě místa spolu zdánlivě nesouvisela, ale útoky těch černých stvůr proběhly v jeden den a v obou případech je někdo zabil. Znali se ti dva? Měli něco společného? Možná neměli, ale ti útočníci mohli mít. Kdyby jen zjistil, co jsou zač…

Došel až k domovním dveřím. Než je otevřel, ještě se naposledy ostražitě rozhlédl po ulici. Tuto část předměstí si zvolil záměrně. Bylo to tiché místo s jistou nepopiratelnou krásou a ceny zdejších nemovitostí ani zdaleka nedosahovaly těch závratných výšek jako apartmány v habitatu. Jistě, s bezpečností těchto naprosto soběstačných sídlišť se to nemohlo měřit, ale míra zločinnosti tady nedosahovala ani republikového průměru, a to mu stačilo.

Sousedi věděli, co dělá, a jeho autu tudíž nikdy nechybělo autorádio a ani si na něj nikdo nedovolil namalovat místní oblíbený slogan složený z názvu ostravského fotbalového klubu a vulgárního označení dámského přirození.

Vlastně tu byl šťastný.

Zasunul klíč do zámku dveří.

„Lumír Poklasný?“ vyrušil ho náhle něčí zdvořilý dotaz. Ohlédl se a spočinul zrakem na dvojici mužů v černých oblecích s nezbytnými tmavými brýlemi, ve kterých by agenty EUROPOLU nehledal jen naprostý idiot. O to zvláštněji ale působil muž, kterého ti dva doprovázeli. Ten na sobě neměl ani oblek, ani brýle. Byl to naprosto obyčejně vyhlížející, pomenší muž s rozježenou šedivou kšticí, který na sobě měl něco, co vypadalo jako sepraný, skvrnitý laboratorní plášť.

„Strážmistr Lumír Poklasný?“ zopakoval svůj dotaz.

„Ano,“ přisvědčil.

„Jsem profesor Anton Hainmann. Vím, že dnes nejste ve službě, ale můžete nám věnovat pár minut svého času?“

„Proč?“

„Chceme si jen promluvit.“

Unaveně si prohrábl vlasy. „Poslouchejte, do postele jsem se dostal až dnes ráno. Jsem utahaný a mám hlad. Opravdu to nepočká do zítřka? Nastupuji na směnu a klidně s vámi dám řeč na ředitelství.“

Usmívající se profesor jen zavrtěl hlavou.

Čekal, že mu ještě něco řekne, ale místo toho se vedle něj náhle zhmotnili ti dva agenti. Rychlost, s jakou překonali vzdálenost, jež je od něj dělila, mu vyrazila dech. Nečekal to a nečekal ani, že ho chytí za ruce a znehybní mu je jako ve svěráku. Roky tréninku, všechny jeho znalosti i výcvik mu byly k ničemu. Připadalo mu, že to snad ani nejsou lidé, spíše golemové…

Profesor Hainmann k němu přistoupil a z kapsy vytáhl novotou zářící injektor s nasazenou ampulí, ve které se líně přelévala nějaká nazelenalá tekutina. „Asi chcete vysvětlení, strážmistře,“ pronesl tónem, ze kterého bylo Lumírovi jasné, že šlo jen o řečnický obrat. „Agentura zaměstnává spoustu užitečných lidí. Někteří slouží jako agenti, jiní, jako třeba já, se podílejí na chodu vědecké sekce. Máme bezpočet pracovních příležitostí pro talentované lidi a jeden z mých podřízených si včera všiml vašeho talentu. Máte dar vhledu, víte o tom, že? Zřejmě jste tu schopnost zdědil po některém z rodičů. Je to neobvyklá schopnost, ale nikoliv vzácná. Vidět věci, jinak neviditelné. Já například tuto schopnost nemám, ale někteří mí podřízení ano, a tím se dostáváme k jádru našeho problému. S tímto darem jste potenciálním ohrožením základů této společnosti. Lidé nepotřebují vědět, že existuje nějaký neviditelný svět. Oni potřebují klid na práci a placení daní a my jim ho zajišťujeme. Naším prvořadým úkolem je totiž eliminovat veškerá možná ohrožení zavedených pořádků. Proto půjdete s námi. Nebojte, dáme vám ještě možnost sloužit této společnosti. Když budete mít štěstí a přežijete to…“

Chtěl křičet, chtěl se vyškubnout a utéct, co nejdále to šlo, ale místo toho musel jen stát a sledovat, jak mu profesor přikládá ke krku injektor. Stačil jediný stisk spouště a odměřená dávka tekutiny mu byla tenkou jehlou vpravena do krevního řečiště.

Chtěl protestovat, ale svět kolem něj zčernal…

Probralo mě neurvalé zacloumání. Po ročním pobytu na ubytovně pro sociálně slabé, kde zavřené dveře patří do říše snů a soukromí je neznámým pojmem, jsem už zvyklý na ledacos, ale čeho je moc, toho bývá i příliš.

Bohužel mi však s probuzením také došlo, proč jsem do toho horečnatého snu, hraničícího s bezvědomím, vlastně upadl – v ráně mi okamžitě zacukalo a bolest mi vystřelila do mozku silou katapultu. Zasyčel jsem a dusil přitom výkřik mezi zuby. Jen náhodou jsem si neprokousl jazyk.

Toho, kdo se mnou tak tvrdě cloumal, jsem tím ale překvapil.

„Kurva!“ zasyčel. „Říkals, že je tuhej.“

„Ukaž,“ pronesl někdo další. „No jo, tak žije, no a co, dyť o sobě ani neví. Zdechá na otravu, podívej na tu jeho ruku. Prošacuj ho a berem roha…“

Cítil jsem, jak mi jeho ledově studené ruce prohrabávají kapsy. Když sevřel v pěsti mé poslední úspory, zašustilo to.

„Do šlaka, má jen dvacku a ňáký drobný,“ okomentoval to nespokojený poberta.

„Neva,“ odvětil ten druhý. „Na dvě krabicové to stačí. Dem pryč, než nás tu kdo zmerčí…“

Byli zrovna na odchodu, když jsem udělal tu taktickou chybu a otevřel oči. To mě pasovalo na svědka…

Mě ale ze všeho nejvíce zajímalo, kde jsem. Navíc jsem si vůbec nedokázal vzpomenout, jak jsem se sem dostal. Určit místo, kde se nalézám, nakonec nebylo zase tak složité, protože jsem ležel na podlaze v chajdě postavené z neočištěných cihel z bouračky, se střechou z vlnitého plechu a s jediným oknem s okenicí vyrobenou z něčeho, co možná kdysi bylo valchou. Taková barabizna mohla stát jen v Divoké kolonii na Staré haldě, a to stoprocentně a bez diskuzí.

Kolonie ale nebyla místem, kam chodí turisté. Ne že by do Ostravy nějací jezdili, ale pokud už ano, sem rozhodně nezavítali. Dokonce tam ani nezabloudili, protože byli přepadeni a okradeni již mnohem dříve. Nikdo by tu nenašel ani aktivisty charitativních organizací, i když by jejich deky a voda v PET lahvích místním přišly vhod, přinejmenším v rámci směnného obchodu. A určitě o kolonii nevěděl ani eurokomisař obývající Pražský hrad, o kterém se říkalo, že se vrátí do Bruselu, až zvítězí láska a pravda nad lží a nenávistí, což mu v Čechách zaručovalo poměrně dlouhý a ničím nerušený pobyt. O tomhle místě se prostě oficiálně nemluvilo…

Kdysi tady byla halda, na kterou se v dobách, kdy fungovaly doly i hutě, dennodenně vyvážela vytěžená hlušina a struska z vysokých pecí. Pak ale skončila konjunktura a z haldy se stala obyčejná skládka, na které končil jak komunální odpad, tak i všelijaké podezřelé barely navezené a ponechané svému osudu smyšlenými společnostmi z celé Evropy.

A pak se sem začali stahovat lidé. Někdo by je nazval spodinou, ale ve skutečnosti šlo o ty nejspodnější ze spodních, o odpad společnosti. Byli to ti nevyužitelní nebo naopak ti již využití až na dřeň a tudíž zbyteční. Často šlo o cizince, gastarbeitery bez šance na práci nebo o uprchlíky před chudobou, válkou nebo čímkoliv dalším, jež sem kdysi přivedla vidina něčeho lepšího, než zažívali doma. Ti všichni tady teď žili a vlastníma rukama tu z cizího materiálu založili město ve městě s vlastními zákony a pravidly. Jeho sláva se sice nedotýkala hvězd, ale stačila k tomu, aby sem nepáchl nikdo v uniformě…

Proboha, co tu dělám? napadlo mě hned vzápětí. Pak mi ale bolest vystřelující z rány vymazala všechny další myšlenky a nechala jen jednu – ať to už skončí. Jakkoliv. Injekcí sedativ, kulkou do hlavy…

„Kurňa! Zbudil se. Sejmi ho, gyzda!“ zasyčel ten vzdálenější zloděj. Jen málokterá slova si dokážou takhle rychle získat moji pozornost. Ve zlomku vteřiny jsem přestal zírat do hrbolaté zdi a posadil se, náhle bdělý jako ještě nikdy.

„Hele…“ začal jsem, ale nedokončil, protože jeden z těch čórkařů po mně skočil a pokusil se mě umlčet úderem pěsti. No, umlčet, spíše uspat, ale i když mě zasáhl do tváře, až mi před očima vybuchl roj zlatavých jisker, vědomí jsem neztratil.

Místo toho jsem se vzteknul…

Z hrdla mi uniklo temné zavrčení, o kterém jsem si ani nebyl vědom, že bych ho byl schopen.

Zarostlý mužík s lasiččí tváří a pichlavýma očima hmátl pod ušpiněný hubertus a vytáhl odtud dlouhý kuchyňák s čepelí zničenou opakovanými pokusy o nabroušení.

„Táhni!“ zachrčel jsem na něj, ale on místo toho bodnul. Úzká čepel mi prošla mezi rukou a trupem a se zadrnčením skončila ve zdi. Vyprostil ji a pokusil se o totéž ještě jednou, ale tentokrát jsem byl rychlejší.

Když jsem ho chytil za zápěstí, vyjekl. Nejprve překvapením, pak bolestí. Asi s tím mělo co do činění to suché zapraštění lámaných kostí, které jsem zaslechl. Že se pomočil, mi nevadilo. Málem jsem se ale vyvrátil z puchu, který se mu během ječení vyvanul z úst plných vykotlaných trosek, za nějž by se nemusel stydět ani exhumovaný hrob.

Ani jsem se mu nesnažil ten nůž sebrat. Jen jsem ho otočil proti němu, nasměroval na střed břicha a trochu zatlačil. Nejprve ho opustila bojovnost, pak sebeovládání. Nakonec už jen ječel, jako by ho na nůž brali…

Jeho kolega se za tu dobu zmohl sotva na zamrkání. Když jsem se postavil, zrovna hrůzou bez sebe hledal, kde nechal zedník díru. Byl ale zoufale pomalý – zatímco on stačil jen ohnout levou nohu v koleni, já překonal vzdálenost, která nás dělila.

Když jsem ho chytil za paži, vykvikl jako vyděšené prase. Ono mu do něj zase tak moc nechybělo – obtloustlý, s faldovitě naskládanými pneumatikami pod žensky vyhlížejícími prsy, s dvojitou bradou a očima zalitýma sádlem připomínal vepře víc než dostatečně.

Ve zlomku vteřiny jsem ho měl dokonale přečteného. Byl to ten typ bijce, pro kterého je každá oběť lékem na jeho vlastní frustrace, a tenhle jich musel mít už od pohledu požehnaně.

I když viděl, jak se vedlo jeho kolegovi, naprosto zbytečně se mě pokusil praštit páčidlem. Dlouhá ocelová tyč mi ale jen neškodně hvízdla kolem hlavy.

Tak jsem mu ji vykroutil z ruky i s prsty a pomohl mu najít tu díru po zedníkovi. No, upřímně, já mu pomohl udělat novou…

Nečekal jsem, že ho tou zdí prohodím, jakkoliv chatrně vypadala. Myslel jsem si, že se o ni zastaví a maximálně po ní steče na podlahu. Zřejmě jsem ale do vrhu dal více síly, než jsem si myslel, protože faustovsky vyhlížející díra, co po něm zbyla, měla až nepříjemně lidské obrysy.

Bylo mi to ale naprosto jedno. Měl jsem příšerný vztek a potřeboval ho vybít. Úsloví „vidět rudě“ ani zdaleka nevystihovalo stav, v jakém jsem se nacházel. Byl jsem jako bolševik na 1. máje – já to rudě i cítil…

Pak ke mně dírou dolehl vzrušený křik lidí zvenku, taky plný vzteku. Zřejmě měli k vyletivšímu tlusťochovi citovou vazbu nebo jim dlužil prachy. Anebo je překvapil jeho efektní příchod (přílet).

Tak jsem se zavrčením o trochu zvětšil jeho díru a vyšel ven…

„Postupujte v určených barevných sekcích! Vstup do jiného než určeného sektoru je porušením vnitřního řádu a bude sankcionován. Postupujte v…“ zněl mu v uších stále dokola unylý počítačový hlas, u kterého nešlo určit, zda patří muži nebo ženě. Plížil se úzkou chodbou sestavenou z plastocelových profilů, odrážel se od pomalu postupující řady postav a neúprosně se jim zarýval do mozku.

Nebyl tu ještě ani hodinu a už trpěl neustálou přítomností hluku přesahujícího únosnou mez. Vadil mu, nemohl se soustředit, nedokázal dokonce najít jedinou smysluplnou myšlenku, ale nic s tím nemohl dělat.

Viděl ty, kteří se snažili komunikovat se strážemi v zásahových oblecích a taktických přilbách s neprůhlednými vizory, ty, kteří protestovali nebo se dožadovali svých práv, a viděl také, co je potkalo. Totéž potkalo i jeho, když udělal něco jiného, než mu říkal ten hlas. Když dostal povel postupovat, poslechl. Beze slova, bez odporu. Bez myšlenky…

Ani mu nepřišlo, že od jeho příjezdu uplynula teprve necelá hodina. Když ho vyložili z dodávky, nepronesl ani slovo. Nepromluvil ani tehdy, když ho čtveřice strážných u vchodu do omšelého panelového monstra, snad bývalé tovární haly, se zručností, získanou jedině neustálým procvičováním, ve zlomku vteřiny svlékla donaha.

Teprve když mu sebrali oblečení, zmuchlali je do jediné hromádky a začali je rvát do plastového pytle, poprvé promluvil. Nechtěl telefonovat, ani se nedožadoval obhájce. Chtěl jen, aby mu vrátili holomedailon s podobiznami ženy a dcery. Tehdy ho zbili poprvé.

Věděl, že elektrické obušky byly vyvinuty poté, co počet zemřelých po zásahu taserem přesáhl únosnou mez, ale po jejich použití také pochopil, že ani ony nezůstanou dlouho s čistým štítem…

Když se probral, odvlekli ho na začátek téhle děsivé a nekonečné chodby, kde ho prohlédla jiná trojice mužů, tentokrát v bílých pláštích. Nepromluvili ani slovo a ani on se už nesnažil o jakýkoliv kontakt. Trpně si pak od nich nechal na krk pověsit cedulku se zeleným pruhem a byl přiveden k čáře stejné barvy, namalované na podlaze.

Postupoval po ní pomalou a šouravou chůzí, dokud nějaký strážce nevrazil jeho sousedovi – evidentně nepoučitelnému remcalovi – elektrický obušek do pusy.

Tehdy udělal druhou chybu: sklonil se k tomu nešťastníkovi. Nesnažil se mu nahmatat puls. Takový optimista zase nebyl. Jen se mu snažil zavřít ty vytřeštěné oči plné hrůzy, bolesti a nepochopení. A tehdy ho zbili podruhé.

Veden zelenou barvou prošel několika odděleními, kde ho střídavě polévali, ozařovali a zasypávali nějakým práškem, o kterém nápis na zdi hlásal, že je proti vším.

Pak se hlášení změnilo: „Jste potenciálním ohrožením národní bezpečnosti. Spolupracujte, abychom mohli váš případ vyšetřit, a pokud bude podezření rozptýleno, vrátíte se domů.“ I tady mu ten nepřekřičitelný, unylý počítačový hlas bránil v sebejednodušší myšlence.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovcův odkaz.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.