Jack Campbell v nakladatelství

FANTOM Print

Neochvějný

Fearless *

Courageous *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2009

Copyright © 2006 by John G. Hemry writing as Jack Campbell

Translation © Jiří Matyskiewicz

Cover © Petr Willert

ISBN 978-80-7398-064-1

ISBN  978-80-7398-423-6 ePub

ISBN  978-80-7398-424-3 mobi

www.fantomprint.cz

Christine a Larrymu Maguiorovi.

Dobrým lidem a dobrým přátelům, kteří naše životy obohatili jen tím, že jsou.

S, jako vždy.

Poděkování

Za podporu a redakční práci vděčím redaktorce Anne Sowardsové a za pomoc a cenné nápady agentovi Joshuovi Blimesovi. Také děkuji Catherine Asaro, J. G. (Huckovi) Huckenpohlerovi, Simche Kuritzkému, Michaeli LaViolettovi, Aly Parsonsové, Budovi Sparhawkovi a Constance A. Warnerové za návrhy, připomínky a doporučení.

1.

Chladný vzduch vycházející z ventilace v sobě stále nesl slabý štiplavý zápach přehřátého kovu a spáleného vybavení. Do kabiny pronikly vzdálené ozvěny výbuchu a loď se otřásla. Hlasy slyšitelné zvenčí, zpoza dveří kabiny, byly strachem zvýšené. Ozývaly se zvuky kroků, jak někdo probíhal kolem. Ale on se nepohnul, věděl, že pokud by nepřítel pokračoval v útoku, slyšel by zvuky poplašné sirény a loď by zasáhlo více výbuchů než jenom jeden. A i kdyby šlo o útok, stejně neměl určenou pozici, na kterou by musel běžet, nebo práci, již by musel vykonat.

Seděl v malé kabině, kterou dostal k dispozici, a objímal se rukama, jako by se snažil vyhnat vnitřní chlad, jehož se stále nemohl zbavit. Slyšel zvuky lodi a posádky, a dokud zůstávaly dveře zavřené, mohl předstírat, že je to loď, kterou zná, a lidé, s nimiž sloužil. Ale takové lodě a lidé už byli dávno pryč, stejně jako měl zmizet podle všech předpokladů i on.

Lehce se posunul, sevřel se pevněji v marné snaze chránit se před chladem vycházejícím z jeho nitra, až se kolenem otřel o hrubý okraj malého stolku, chlouby jeho kabiny. Zíral na ten okraj a snažil se pochopit, co to znamená. Budoucnost přece měla být jednoduchá. Jednoduchá, čistá a hladká. Neměla být drsnější a opotřebovanější než minulost. To věděli všichni. Ale tehdy také nikdo nečekal, že by války mohly být bez konce, zuřící dál a dál a ničící veškerou jednoduchost a světlo z budoucnosti, jejímž heslem se stala jedině efektivita.

„Kapitáne Geary, vaše přítomnost je vyžadována v hangáru raketoplánů.“

Chvíli mu trvalo, než oznámení proniklo do jeho mysli. Co po něm mohli chtít? Ale rozkaz byl rozkaz, a pokud by teď přišel o disciplínu, mohl by zjistit, že už mu nezbývá vůbec nic. Ztěžka vydechl, pak se postavil, s nohama ztuhlýma vnitřním i vnějším chladem. Než otevřel dveře, pokusil se zatvrdit. Nechtěl se postavit tváří v tvář lidem venku, ale nakonec se odhodlal, trhnutím otevřel dveře a šel.

Chodby aliančního bitevního křižníku Neochvějný byly zaplněny mužstvem, mezi kterým se občas objevil další důstojník. Když kráčel, uhýbali mu z cesty a vytvořili úzkou uličku, která se těsně před ním jakoby magicky otvírala a hned za ním se zase uzavírala, jak pomalu kráčel k hangáru. Nesnažil se na nic zaostřit pohled, díval se přímo před sebe a nevšímal si jejich obličejů. Věděl, co se v nich odráží. Předtím v nich viděl naději a úžas, aniž by ho chápal nebo si ho přál. Teď věděl, že se k úžasu připojí úzkost a strach, a tak ty obličeje nechtěl vidět ještě více než předtím. Jako by je nějak zklamal, i když jim nikdy nic neslíbil ani se neprohlašoval za něco víc, než ve skutečnosti byl.

Dav se před ním náhle uzavřel, a tak se musel zastavit. Mladá poručice se otočila a spatřila ho.

„Kapitáne Geary!“ vykřikla. Obličej se jí rozzářil iracionální nadějí. Jednu stranu obličeje měla zamazanou špinavou tekutinou z hydrauliky a obvaz na ruce chránil zranění z předchozí bitvy. Na straně zraněné ruky byla její uniforma na několika místech propálená.

Geary věděl, že by měl důstojnici něco říct, ale nebyl schopný najít správná slova.

„Hangár raketoplánů,“ prohlásil nakonec.

„Tudy se tam nedostanete, kapitáne,“ odpověděla poručice dychtivě. Únava z ní jakoby zázrakem okamžitě opadla a zjevně nevnímala Gearyho nedostatečnou reakci. Díky náhlému nadšení vypadala neuvěřitelně mladá a způsobila tak, že se Geary cítil ještě starší.

„Průchod je zapečetěný, dokud neopravíme poškození z bitvy. Cítil jste ten poslední náraz, ne? Museli jsme odstřelit několik palivových buněk dřív, než stačily explodovat. Ale brzy budeme zase připravení. Ještě nejsme poražení. Že ne? Nemůžeme být.“

„Potřebuji se dostat do hangáru raketoplánů,“ zopakoval Geary pomalu.

Poručice zamrkala.

„Hangár raketoplánů. Jděte o dvě paluby níž a pak dopředu. Tam by měla být cesta volná. Ráda vás vidím, pane.“

U poslední věty se jí hlas zlomil.

Ráda mě vidí? pomyslel si Geary. Led v jeho nitru byl na krátkou chvíli napaden žárem hněvu. Proč? Ale pouze přikývl a bez emocí prohlásil: „Děkuji vám.“

Sešplhal po žebříku o dvě paluby níž a pokračoval dál, pohyboval se sám skrze dav, který se před ním stále otevíral a pak zase uzavíral. Navzdory snaze nedívat se občas zachytil výrazy v tvářích, tvářích zkřivených zoufalstvím, které se však rozzářily šíleným optimismem, jakmile jejich majitelé Gearyho zahlédli.

Admirál Bloch čekal u vstupu do hangáru společně s náčelníkem štábu a malou skupinou dalších důstojníků. Bloch mávl na Gearyho a odvedl si ho stranou, aby si mohli promluvit soukromě. Na rozdíl od ostatních se Bloch po poslední bitvě tvářil spíš šokovaně než zoufale, jako by stále nedokázal pochopit, co se vlastně stalo.

„Vůdci Syndiků souhlasili s vyjednáváním. Trvají na tom, že se ho zúčastním osobně já i všichni další vlajkoví důstojníci. Nejsme v pozici, kdy bychom si mohli dovolit jejich požadavek odmítnout.“

Admirálův hlas zněl dutě, prázdně, velmi odlišně od hlasitého nadšení, na jaké si Geary zvykl. I výraz jeho očí byl prázdný.

„Takže jste po dobu naší nepřítomnosti služebně nejstarší důstojník, kapitáne.“

Geary se zamračil. Až doteď o něčem takovém neuvažoval. Jeho odsloužená doba se datovala ode dne, kdy byl povýšen na kapitána. To už bylo opravdu dávno. A s hodností přichází zodpovědnost.

„Nemohu…“

„Ano.“

Admirál Bloch se zhluboka nadechl, než pokračoval: „Prosím. Kapitáne. Flotila vás potřebuje.“

„Pane, se vší úctou…“

„Kapitáne Geary, nemám vám za zlé, pokud si myslíte, že byste na tom byl lépe, kdybychom vás nenašli. Myslel jsem si, spousta lidí si myslela, že je to dobré znamení. Black Jack Geary, navrátivší se z mrtvých, aby doprovodil alianční flotilu k největšímu vítězství.“

Bloch na chvíli zavřel oči.

„Teď potřebuji zanechat flotilu v rukou někoho, komu důvěřuji.“

Geary se zamračil, chtěl na Blocha začít řvát, připomenout admirálovi, že muž, kterému chce nechat velení, není ten samý muž, který před ním stojí, že taková osoba nikdy neexistovala. Ale Geary si uvědomil, že admirálovy oči nejsou jen prázdné. Byly mrtvé. Nakonec pomalu přikývl.

„Provedu, pane.“

„Jsme v pasti. Tahle flotila je poslední nadějí Aliance. Samozřejmě to chápete. Pokud se něco stane… udělejte, co bude ve vašich silách. Slibte mi to.“

Geary potlačil další impuls ke křiku a námitkám. Ale prolomit led uvnitř svého nitra by pro něj bylo příliš těžké a tvrdohlavý smysl pro povinnost trval na tom, že nemůže admirálovu žádost odmítnout.

„Provedu.“

„Neochvějný… poslouchejte, kapitáne.“

Bloch se ke Gearymu naklonil blíž a začal mluvit ještě tišeji.

„Neochvějný má na palubě klíč. Chápete to? Zeptejte se kapitánky Desjaniové. Ví to a vysvětlí vám to. Tahle loď se musí dostat domů. Klíč hypersítě se musí dostat zpátky k Alianci. Pokud to dokážeme, budeme mít pořád ještě šanci, a oběť lodí a lidí, o které jsme tady přišli, nepřijde nazmar. Slibte mi to, kapitáne Geary.“

Geary zíral na admirála a nechápal, i přes otupělé smysly šokován silou prosby v admirálově hlase. Ale neznamenalo to přece, že bude mít Geary velení pořád. Bloch bude vyjednávat se Syndiky, pak se vrátí a převezme velení zpět. Geary se nebude muset nikdy dozvědět, co je to „klíč“ na palubě Neochvějného, který se nějak týkal způsobu mezihvězdného cestování, mnohem rychlejší než systémové skoky používané v Gearyho době.

„Ano, pane.“

„Dobře. Děkuji vám. Děkuji vám, kapitáne. Věděl jsem, že pokud se můžu na někoho spolehnout, budete to vy.“

Pokud se na kapitánově tváři projevila nějaká reakce na admirálovo prohlášení, Bloch nejevil známky, že by si jí všiml.

„Udělám, co bude v mých silách, ale pokud dojde na nejhorší…“

Bloch chvíli stál mlčky.

„Pokud budete moct, zachraňte, co z flotily zbylo.“

Když vedl Gearyho zpátky k ostatním, pozvedl Bloch hlas, aby ho všichni slyšeli.

„Po dobu mé nepřítomnosti velí flotile kapitán Geary.“

Všichni se otočili a upřeli na Gearyho pohledy. Překvapení, nadšení na tvářích mladších důstojníků, skepse u starších, ale všichni zabručeli na potvrzení admirálova rozkazu.

Geary pozvedl ruku ve formálním zasalutování, které tak dobře znal, ale které v této flotile ještě neviděl. Nevěděl, jestli salutování přestalo být součástí běžného vojenského chování na palubách alianční flotily, ale v žádném případě nehodlal nadřízenému důstojníkovi jen tak zamávat na rozloučenou. Bloch mu odpověděl roztřeseným, nejistým zasalutováním, pak se otočil a rychle zamířil do vstupní oblasti k čekajícímu raketoplánu, následován skupinou starších důstojníků.

Geary bez hnutí sledoval, jak raketoplán odlétá, a přemýšlel, co by měl cítit. Velení nad celou flotilou. Tedy nad tím, co z ní zůstávalo. Zlatý hřeb kariéry důstojníka loďstva. Samozřejmě měl velení jen na krátkou dobu. Bez ohledu na to, jak špatná situace byla, ho ve velení ve skutečnosti nechtěli. Admirál Bloch jen předvedl malé gesto k potěše legendárního kapitána Black Jacka Gearyho, symbolickou poctu, než se vrátí s takovou dohodou, jaké dokáže dosáhnout. Vyjednávání může chvíli trvat, ale Geary kdysi znal představitele Syndikátních světů a vyjednával s nimi. Ačkoli Syndiky nikdy v oblibě neměl, byl si jistý, že se raději dohodnou, než aby čelili ztrátám, které by jim uvězněná alianční flotila dokázala před svou smrtí způsobit.

Uvědomil si, že ho zbývající důstojníci sledují, naplnění očekáváním, bojující s dalšími emocemi. Geary se otočil ke skupině a přikývl.

„Rozchod.“

Všichni se otočili a odešli, s výjimkou dvou, kteří se pokusili neohrabaně zasalutovat a potvrdit tak rozkaz. Geary jim zasalutování vrátil a přemýšlel, kdy a proč se tyhle věci dostaly z módy.

Pak stál a sledoval, jak odchází, nejistý, co má dělat dál. Kam patřil službu konající velitel flotily? Nejspíš na můstek Neochvějného. Kde by ho všichni sledovali a kde by neměl co dělat. Jaký je rozdíl v tom, kam teď půjdu? Pokud bude potřeba, můžu vydávat rozkazy ze své kabiny, ale ani tak netuším, co mám vlastně dělat… Všechno, co jsem věděl, všichni, které jsem znal, jsou pryč. Jsem tak unavený. Strávil jsem skoro století v hibernaci, prospal jsem životy svých přátel, ale pořád jsem unavený. K čertu s tím.

Vrátil se do své kabiny, usedl na stůl s hrubými okraji a snažil se zase nedívat a na nic nemyslet. Ale nemohl, protože teď měl práci. Po několika minutách ho dlouhý služební návyk donutil jednat. Geary zašilhal na komunikační panel vedle stolu a ujistil se, že mačká správná tlačítka.

„Můstek, tady kapitán Geary. Službu konající velitel flotily. Dejte mi prosím vědět, až se raketoplány flotily dostanou k vlajkové lodi Syndiků.“

„Provedu, pane.“

Lodník viditelný na obrazovce rychle zakýval hlavou, oči naplněné úžasem při pohledu na Gearyho.

„Předpokládaný čas příletu je patnáct minut.“

„Děkuji vám.“

Geary rychle vypnul obrazovku, znervózněný úctou k hrdinovi, viditelnou na tváři lodníka. Snažil se dostat zpátky do stavu necítění a nevidění, ale povinnost se zapřela Gearymu do ramen a dál do něj šťouchala. Než aby se s ní snažil bojovat, natáhl se po ovládání. Bitevní systém vlajkové lodi mu nejprve nechtěl předat poslední informace o stavu flotily, ale pak někde získal informaci, že je Geary prozatímní velitel, a neochotně mu poskytl potřebný přístup. Geary si pomalu a metodicky pročítal seznam lodí a konečně pocítil, jak se z prázdnoty v jeho nitru pomalu prokousává ven bolest. Tolik ztracených lodí. Tolik dalších poškozených. Není se čemu divit, že se admirál Bloch rozhodl se Syndiky vyjednávat.

„Kapitáne Geary. Naše raketoplány doletěly k vlajkové lodi Syndiků.“

„Děkuji.“

Geary nechtěl přemýšlet o admirálu Blochovi, taženém nepřátelskou lodí k veliteli nepřátel, kde se pokusí žebrat a blufovat o jakékoli ústupky, které by se mu snad mohlo podařit z vítězného nepřítele vytáhnout. Geary nikdy neměl rád způsob, jakým se Syndikové chovali k vlastním lidem, natož k cizím. Ale dalo se s nimi vyjednávat.

„K… kapitáne Geary. T… tady je komunikační hlídka.“

Geary upřel pohled na obrazovku. Důstojník na ní vypadal ještě otřeseněji než předtím. Mnohem otřeseněji.

„Co je?“

„Ehm… zpráva… z vlajkové lodi Syndiků. Kapitáne. Poslali ji všem našim lodím.“

„Ukažte mi ji.“

Obraz důstojníka zmizel. Geary uviděl admirála Blocha a další služebně starší důstojníky Aliance, stojící u stěny kabiny vlajkové lodě Syndiků. Výhled se stáhnul zpátky a odhalil, že jde o hangár raketoplánů. Ukázal představitele Syndiků v dokonale střižené uniformě, se zářícími insigniemi a okamžitě rozpoznatelnou arogancí výkonného ředitele Syndiků, hledícího do kamery.

„Alianční flotilo, váš admirál k nám přišel vyjednávat podmínky kapitulace.“

Ředitel udělal gesto.

Geary cítil, jak mu vyschlo v ústech. Speciální jednotka Syndiků předstoupila, muž na každého aliančního důstojníka, a vystřelila ze svých zbraní přímo do admirála Blocha a dalších. Bloch a někteří další důstojníci se pokoušeli zůstat v pozoru, ale sesypali se, jak jim začala krev barvit uniformy do ruda. Během několika okamžiků leželi všichni služebně starší alianční důstojníci nehybně na podlaze. Bezpochyby všichni mrtví.

Syndický ředitel mávl nonšalantně k tělům.

„Není o čem vyjednávat s vašimi dřívějšími vůdci. Každý, kdo se pokusí vyjednávat, se dočká stejného osudu jako tihle pitomci. Alianční lodě a důstojníci, kteří okamžitě bezpodmínečně kapitulují, se dočkají rozumného zacházení. Nemáme spor s těmi, kteří s námi bojovali z donucení hloupých velitelů, jako byli tito.“

I přes šok dokázal Geary přemýšlet o tom, jestli si syndický ředitel uvědomuje, jak neupřímně jeho prohlášení zní.

„Ale ti, kteří se pokusí vyjednávat, zemřou, ačkoli možná ne tak rychle jako váš admirál.“

„Máte hodinu na kapitulaci všech lodí. Poté vyrazíme a rozdrtíme každý odpor.“

Geary zíral na obrazovku, která zčernala a vrátil se na ni komunikační důstojník, zoufale sledující Gearyho. Geary věděl, že jsou Syndikové bezohlední, ale nikdy neviděl, že by se dopustili takového zvěrstva. Stejně jako u jiných věcí, na které Geary narazil, se i Syndikové během dlouhé války změnili, a ne k lepšímu.

Trvalo mu dlouho, než si uvědomil, že jeho velení flotile už není jen dočasnou záležitostí. Velel flotile, zdecimované v bitvě a uvězněné v pasti, stojící proti obrovské přesile. S jednou hodinou na rozmyšlení. A tento komunikační důstojník a s ním nespočet dalších, jemu podobných, teď doufali a modlili se, že Geary bude schopný něco udělat.

Geary se zhluboka nadechl s vědomím, že prázdnota, kterou cítil od okamžiku záchrany, mu pomáhá udržovat klidný výraz.

„Dejte mi kapitánku…“

Jaké jméno to jenom admirál Bloch zmínil?

„Desjaniovou. Kapitánku Desjaniovou. Hned.“

„Ano, pane! Je na můstku, pane!“

Na můstku. Geary si opožděně vybavoval, že Desjaniová byla velící důstojnice Neochvějného. Setkal se s ní? Nemohl si vzpomenout.

Během několika okamžiků se tvář kapitánky Desjaniové objevila na obrazovce. Mohla být ve střední letech, s tváří unavenou časem, zkušenostmi a nedávnou bitvou s hrozivými následky, takže Geary neměl šanci odhadnout, jak mohla vypadat v čase klidu a míru.

„Prý jste se mnou chtěl mluvit.“

„Kapitánko, víte o poslední zprávě Syndiků?“

Než odpověděla, naprázdno polkla.

„Ano. Byla odeslána všem lodím, takže ji viděli všichni velící důstojníci.“

„Víte, proč Syndikové zabili admirála Blocha?“

Tvář Desjaniové se zkroutila vztekem.

„Protože jsou to mizerové bez duše.“

Geary pocítil hněv.

„To není důvod, kapitánko.“

Chvíli na něj zírala.

„Zbavili nás velení, kapitáne Geary. Syndická flotila by byla bez velitelů paralyzovaná a oni předpokládají, že to bude fungovat i u nás. Chtějí nás oslabit tím, že nám předvedou masakr, a otevřeným pozabíjením našich vůdců se chtějí ujistit, že nebudeme schopni zorganizovat odpor.“

Zíral na ni a zpočátku nebyl schopen zformulovat správná slova.

„Kapitánko Desjaniová, tato flotila není bez velitele.“

Výraz Desjaniové se změnil, oči se jí prudce rozšířily.

„Vy máte velení?“

„To mi řekl admirál Bloch. Myslel jsem si, že jste byla informována.“

„Informovali mě, ale… nebyla jsem si jistá, jak budete reagovat, kapitáne Geary. Ale budete velet? Chvalme žijící hvězdy. Musím o tom informovat ostatní lodě. Když jsem byla upozorněna, že vám mám zavolat, právě jsem monitorovala jejich diskuzi o tom, co budeme dělat teď.“

Geary zapomněl, co chtěl dodat, když pochopil, co mu Desjaniová právě řekla.

„Diskuze? O čem diskutují kapitáni ostatních lodí?“

„Co dělat, pane. Diskutují a debatují, co máme po smrti admirála Blocha a všech dalších vlajkových důstojníků dělat.“

„Cože dělají?“

Led uvnitř Gearyho praskl.

„Copak nebyli informováni, že mi admirál Bloch předal velení?“

„Ano, byli… pane.“

„Kontaktoval někdo z nich vlajkovou loď se žádostí o instrukce?“

Tvář Desjaniové, ještě před chvílí zářící nadějí, teď ukazovala jinou emoci: opatrnost zkušeného důstojníka, jehož šéf se chystá rozzuřit.

„Uch… ne, pane. Žádná komunikace pro vlajkovou loď.“

„Debatují o tom, co dělat, a ani nekontaktovali vlajkovou loď?“

Geary to nebyl schopný pochopit. Přestat používat salutování byla jedna věc, ale aby jednotliví kapitáni ignorovali vyšší velení? Co se stalo s alianční flotilou, kterou znal? Kapitánka Desjaniová ho sledovala a čekala na výbuch, který od něj očekávala. Místo toho se donutil promluvit s klidem, jak někde v sobě našel správná slova, vycházející ven jako přehrávaný starodávný záznam.

„Kapitánko. Kontaktujte velící důstojníky všech lodí. Informujte je, že si velitel flotily žádá jejich přítomnost na konferenci na palubě vlajkové lodi.“

„Do ultimáta Syndiků nám zbývá necelá hodina, kapitáne Geary.“

„To si uvědomuji, kapitánko Desjaniová.“

A také si uvědomuji nutnost ukázat těm lidem, že mám velení, dřív než se flotila rozpadne. A musím se o nich dozvědět co nejvíc, než se dopustím špatného úsudku. Vím sakra málo prakticky o všem.

„Admirál Bloch mi ukázal svou konferenční místnost. Říkal, že tam může shromáždit kapitány na virtuální setkání.“

„Ano, pane. Datová síť flotily stále funguje.“

„Dobře. Chci, ať jsou v konferenční místnosti za deset minut a rozkaz potvrdí do pěti minut. Pokud se některý pokusí omluvit, upozorněte ho, že je účast povinná.“

„Ano, pane.“

S pocitem viny si uvědomil, že právě vydává rozkazy kapitánce na její vlastní lodi, aniž by jí prokázal trochu slušnosti. Kdysi hrozně nesnášel, když se něco takového stávalo jemu.

„Děkuji vám, kapitánko. Počkejte na mě prosím před konferenční místností za… osm minut.“

Pokud mu paměť dobře sloužila, byla konferenční místnost pět minut chůze od jeho kabiny. Geary zbývající tři minuty využil k tomu, aby si znovu vyvolal seznam lodí flotily, soustředěně zíral na formaci a v duchu si propočítával úrovně jejich poškození. To, co kdysi bylo pouze svědomité intelektuální cvičení, se stalo něčím, co musí být schopný pochopit během tří minut. Všiml si, že na displeji něco chybí, něco, co by tam mělo být, pak na obraz ještě chvíli zíral a snažil se pochopit, proč mu to nedává smysl.

Znovu procházel chodbami Neochvějného, znovu sledoval obličeje posádky, která na něj upírala pohledy. Geary si připomněl slib admirálu Blochovi a pokoušel se tvářit, jako by věděl, co dělá. Tenhle trik se naučil už dávno, ještě jako mladý důstojník. Nebyl si jistý, jestli mu může pomoci i něco dalšího, co se kdysi naučil.

Před vlajkovou konferenční místností stál alianční mariňák v pozoru a zasalutoval, jakmile se Geary přiblížil. Gesto Gearyho na chvíli vylekalo, dokud si neuvědomil, že pokud si někdo zachoval staré tradice, byli to určitě mariňáci.

Kapitánka Desjaniová předstoupila. „Kapitáne Geary, velící důstojníci všech lodí jsou přítomni.“

Zadíval se ke konferenční místnosti, z tohoto úhlu zdánlivě prázdné.

„Všichni.“

„Ano, pane. Většina z nich vypadala velmi šťastně, když obdrželi váš rozkaz, pane,“ dodala Desjaniová rychle.

„Šťastně.“

Samozřejmě že budou šťastní. Nevěděli, co dělat. Ale teď měli někoho, ke komu se mohli obrátit. Jeho. I Des-
janiová od chvíle, kdy jí Geary oznámil převzetí velení, jako by omládla o desetiletí. Čekají na hrdinu, který je zachrání, pomyslel si Geary hořce. Ale to není fér. Po tom všem, čím si prošli… Přemýšlel, co cítí on, o prázdnotě, a uvažoval, jakou prázdnotu cítí ostatní, jejichž svět se tak náhle a nečekaně změnil. Pátravě se na kapitánku Neochvějného zahleděl, snažil se nahlédnout pod únavu, která z ní vyzařovala.

„V jakém stavu jsou?“

Zamračila se, jako by si nebyla jistá, co tou otázkou myslel.

„Předali nám poslední hlášení o škodách na svých lodích, pane. Můžete si je vyvolat…“

„To už jsem udělal. Nemyslím lodě. Mluvila jste s nimi. Předpokládám, že je znáte. V jakém jsou stavu?“

Kapitánka Desjaniová zaváhala.

„Všichni viděli zprávu od Syndiků, pane.“

„To už jste mi řekla. Teď od vás potřebuji upřímné zhodnocení velitelů našich lodí. Jsou poraženi?“

„Nejsme poraženi, pane!“

Ale vypadalo to, že jí ke konci věty začal selhávat hlas. Desjaniová sklopila oči k podlaze.

„Jsou… unavení, pane. Všichni jsme. Mysleli jsme si, že tenhle úder na domovský systém Syndiků konečně nějak zvrátí rovnováhu, přiblíží konec války. Bojujeme už hodně dlouho, pane. A od té naděje jsme se dostali k… k…“

„Tomuhle.“

Geary nechtěl slyšet další opakování plánu. Admirál Bloch mu ho při rozhovorech vysvětloval tucetkrát. Odvážný úder, umožněný něčím, čemu se říkalo hypersíť, jež za Gearyho časů ještě neexistovala, a syndickým zrádcem. Tedy údajným syndickým zrádcem.

„Předpokládám správně, že lodě, proti kterým stojíme, přestavují hlavní část syndické flotily?“

„Ano, pane. Je to skoro celá zatracená syndická flotila.“

Hlas Desjaniové kolísal, viditelně bojovala o sebekontrolu.

„Čekali na nás. Náš předvoj neměl šanci.“

„Hlavní voj se přes ně probojoval.“

„Ano. Ale zaplatili jsme za to značnou cenu. Sám Black… promiňte. Nemůžeme doufat, že bychom dokázali Syndiky porazit s tím, co nám zůstalo.“

Geary se zamračil, jen napůl si všiml, jak prudce se Desjaniová zarazila a řekla něco jiného, než původně chtěla. V tuto chvíli bylo mnohem důležitější, co řekla. Žádná naděje. Podle pradávné legendy o Pandořině skřínce měla být naděje jediný dar, který skřínka skrývala kromě zla. Něco, co by umožnilo lidem pokračovat, i když to vypadalo, že už ztratili vše. Ale pokud tihle lidé opravdu ztratili naději… Pak se zadíval na kapitánku Desjaniovou a zase uviděl to, co vidět nechtěl. Naděje tam stále byla, v pohledu, který na něj upírala.

„Pane.“

Kapitánka Neochvějného promluvila nezvykle pompézním způsobem.

„S vaším svolením, pane. Potřebujeme vás, pane. Oni, my všichni, potřebujeme něco, v co bychom mohli věřit. Někoho, kdo by nás z téhle kaše dokázal dostat.“

„Nejsem legenda, kapitánko, nebo co si o mně vlastně myslíte.“

Tak. Konečně to řekl.

„Jsem jen člověk. Nemůžu dělat zázraky.“

„Jste Black Jack Geary, pane! Bojoval jste v jedné z prvních bitev téhle války proti neuvěřitelné přesile.“

„A prohrál jsem, kapitánko.“

„Ne, pane!“

Geary se znovu zamračil, překvapený zápalem Desjaniové.

„Odrazil jste útok, postaral jste se, aby se všechny lodě z konvoje dostaly pryč! A dál jste držel nepřítele a umožnil části eskorty uniknout. Udržel jste Syndiky tak dlouho, dokud jste nepřikázal posádce zachránit se, zatímco jste sám bojoval s nepřítelem až do zničení své lodě. Ten příběh jsem se učila ve škole, kapitáne, jako každé dítě Aliance!“

Geary na ni zíral. Tak to nebylo, kapitánko, chtělo se mu vykřiknout. Bojoval jsem, protože jsem musel. Protože jsem přísahal. Pak jsme zůstali jen proto, že má loď byla na únik už příliš poškozená. Ano, řekl jsem posádce, ať se evakuuje, ale i to byla má povinnost, ne hrdinství. Někdo musel ještě chvíli poskytovat palebnou podporu, aby mohly únikové moduly odletět dost daleko, a to byla má práce.

Nechtěl jsem zemřít. Když byl vyřazený poslední bojový systém lodě, nastavil jsem energetické jádro na autodestrukci a pokusil se uniknout v posledním únikovém modulu. Poškozeném modulu, který byl poničený ještě více, když má loď explodovala. Nefunkční maják. Jen další kus trosek v systému plném trosek z bitvy. Nikdo mě nenašel. Až skoro o sto let později, když se vaše mocná flotila plížila zapomenutým systémem a náhodou na mě narazila.

A pak jste mě probudili a řekli mi, že ze mě Aliance udělala něco, co jsem nepoznával. Povýšila mě po mé předpokládané smrti během „posledního boje“ do hodnosti kapitána a vytvořila ze mě legendárního hrdinu Aliance. Myslím, že dokážu být kapitánem. Ale jak by mohl někdo být žijícím legendárním hrdinou?

Ale Geary neřekl nic, protože když se díval na Desjaniovou, uvědomoval si, že by tomu neuvěřila, a protože věděl, že pokud by uvěřila, zničil by tím její poslední naději. Slíbil jsem admirálovi, že se pokusím flotilu zachránit. Nevidím způsob, jak to udělat. Ale možná že ten hrdinský idol, ve který věří, má šanci to nějak provést.

„To bylo hodně dávno, kapitánko,“ odpověděl nakonec tiše. „Ale udělám, co bude v mých silách.“

A budu se modlit, aby to stačilo.

„Tak, teď ještě před zahájením konference, o co jde s tím ‚klíčem‘?“

Desjaniová se opatrně rozhlédla po chodbě, než odpověděla, a pak promluvila velice tiše, až ji Geary skoro neslyšel.

„Na palubě Neochvějného je hypersíťový klíč Syndiků.“

„A co to sakra znamená?“

Tvářila se zaraženě.

„Omlouvám se. Zapomněla jsem, že vy jste hypersíť ještě neměli.“

„Vím jen to, že hypersíť umožňuje mnohem rychlejší mezihvězdné cestování než systémové skoky.“

„Mnohem rychlejší. Ano, pane. Přesný poměr výhody nad systémovými skoky se mění v závislosti na vzorcích, kterým upřímně řečeno nerozumím, ale většinou je to něco mezi deseti a stonásobkem rychlosti.“

„Sakra.“

Kapitánka Desjaniová přikývla a ještě jednou se rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo nemůže slyšet.

„Na rozdíl od systémových skoků, které využívají gravitační studny hvězdy, je nutné hypersíť vytvořit, a když je vytvořena, naladí se celá síť na ‚frekvenci‘, jak se tomu říká, ačkoli je to ve skutečnosti mnohem komplikovanější. Každá brána má přiřazenou subfrekvenci. Pro použití dané hypersítě musíte mít něco, čemu se říká klíč. Ten vám umožňuje vstoupit do sítě a vybrat si, jakoukoli bránu chcete.“

Geary přikývl a pokusil si představit, co to znamená.

„Takže vlastnictví klíče k syndické hypersíti nám umožňuje její použití. Kde získal Neochvějný syndický klíč?“

„Dostali jsme ho od zrádce.“

Tvář se jí zkroutila.

„Dvojitého agenta. Umožnilo nám to úder na domovský systém Syndiků.“

„Aha. Dali vám prostředky, jak se sem dostat, a pak si na vás počkali.“

A čekali, že takové příležitosti nedokážete odolat.

Desjaniová se zamračila.

„Ano, pane.“

„Takže Syndikové vědí, že klíč máme. Proč je tak důležitý fakt, že je na Neochvějném?“

„Protože ví, že ho máme, ale neví, na které lodi. Neví, jestli už byl zničen. Neví, jestli ho nemá na palubě některá ze zbývajících lodí. Kdyby věděli, že je na Neochvějném…“

„Okamžitě by na nás vrhli vše, co mají, aby se ujistili, že bude klíč zničen.“

„Ano, pane.“

„Nemohou prostě změnit frekvenci hypersítě?“

Desjaniová zavrtěla hlavou.

„To není možné, kapitáne Geary. Jakmile je síť vytvořena, není možné měnit její základní charakteristiky.“

Geary chvíli přemýšlel, až moc si uvědomoval, kolik se toho bude muset naučit, ale také věděl, že se musí rychle vydat do konferenční místnosti a setkat se s ostatními veliteli lodí.

„Jak velký je klíč?“

„Příliš velký, aby ho mohl někdo přenášet, pokud vám jde o tohle. Je velký a těžký.“

„Můžeme ho zkopírovat? Vytvořit kopie a předat je dalším lodím?“

„Ne. Zkopírování klíče hypersítě nedokáže žádná loď ve flotile. Doma, v aliančním vesmíru, existují planety, které tu možnost mají.“

Geary se na další chvilku zamyslel, přemýšlel o tom, co by klíč znamenal pro Alianci, pokud by se dostali domů. Další zodpovědnost na bedra velkého hrdiny.

„Půjdeme se setkat s ostatními veliteli.“

S lidmi, kteří vypadali jako on, ale zjevně nemysleli tak jako on. Jak dlouho mu bude trvat, než pochopí rozdíly vzniklé za sto let, sto let strávených válčením? Musí pečlivě naslouchat všemu, co mu řeknou.

„Počkejte. Ještě jedna věc. Před chvíli, když jste říkal, že nemáme šanci flotilu Syndiků porazit, jste chtěla říct něco jiného. Co?“

Desjaniové to bylo zjevně nepříjemné, sklopila pohled.

„Já… chtěla jsem říct, že ani sám Black Jack by nedokázal porazit syndickou flotilu.“

Ani sám Black Jack by to nezvládl. Fráze zněla, jako by se používala často. Nějakou dobu Geary netušil, jak na to odpovědět. Pak ho zachránila chuť vysmívat se sobě samému.

„No, kapitánko Desjaniová, tak to bychom měli raději doufat, že se v tom pletete, ne?“

Chvíli na něj zírala a pak se nečekaně usmála.

„Ano.“

Geary zamířil dovnitř. Desjaniová ho následovala do místnosti, a když se zastavil, ukázala na křeslo nedaleko dveří. Ve skutečnosti nebyla konferenční místnost příliš velká. Geary ji viděl s virtuálním systémem odpojeným, byla to jen středně velká kabina se stolkem pro toho, kdo tady měl sedět osobně. Ale když se zapnutým systémem došel Geary ke svému křeslu, spatřil, jak se místnost roztahuje a přibývají v ní další a další křesla. V každém z nich seděl velitel jedné lodi flotily. Geary si nemohl pomoct, ale musel na ně chvíli zírat, žasnout, vypadalo to, že jsou všichni opravdu tady, a ne na palubě své lodi. Jak přejížděl pohledem mezi jednotlivými důstojníky, jejich obrazy se vždy přiblížily, jako by seděli blíž, a objevil se u nich malý popisek s jejich jménem a lodí. Ve středu stolu, kam bylo snadno vidět ze všech křesel, ukazovala velká projekce složení flotil Aliance a Syndiků. Během dlouhého spánku se zřejmě technologie virtuálního zobrazování značně rozvinula.

Řekl bych, že je teď nejspíš mnohem snazší pořádat setkání. Geary na krátký okamžik uvažoval, jestli je to dobré, nebo jestli je to jedna z věcí, které zbavily flotilu bojového ducha. Postavil se u svého křesla a zapřemýšlel, jestli nemá někdo všechny postavit do pozoru, ale když se to nestalo, usedl.

Nikdo nepromluvil. S výjimkou kapitánky Desjaniové, která usedla na křeslo po jeho levici, na něj všichni důstojníci upírali pohledy. Geary jim pohled vracel, na každém chvíli spočinul očima, než pokračoval dál. Někteří jej sledovali s opatrnými prázdnými výrazy a skrývali myšlenky. V očích jiných byla vidět výzva, zjevně neuznávali Gearyho autoritu. Ale většina na něj upírala pohled se zoufalstvím umírajících, modlících se o spásu. Všichni vypadali do určité míry unavení a ustaraní.

Geary se zhluboka nadechl a rozhodl se vyhnout neformálnosti, kterou v této flotile pozoroval, ve prospěch formální řeči a činům, jež znal on.

„Pro ty z vás, kteří mě ještě neviděli, jsem kapitán John Geary. Když admirál Bloch opouštěl Neochvějného, předal mi velení flotily. Hodlám tuto povinnost splnit tak dobře, jak mi jen schopnosti dovolí.“

Přemýšlel, jak jim asi připadá jeho hlas, co pro ně znamenají ta slova.

Žena, zjevně se už blížící důchodovému věku, se na Gearyho kysele podívala.

„Uvedl admirál Bloch nějaký důvod k tomuto postupu?“

Geary se na ni zamračil a pocítil, jak se v něm pomalu rozhořívá žár, vítaná změna od ledového chladu, který cítil od okamžiku záchrany.

„Já osobně nemám ve zvyku žádat nadřízené, aby mi poskytli odůvodnění svých rozhodnutí.“

Řadami lodních kapitánů se prohnala vlna emocí, ale Geary nedokázal určit, co měla znamenat.

„Admirál Bloch mě ale informoval, že jsem služebně nejstarší důstojník ve flotile, jak hodností, tak délkou služby.“

Žena pozdvihla obočí.

„Délkou služby? To myslíte vážně?“

„Chcete snad, abychom si porovnali datum uvedení do hodnosti, kapitánko…“

Zadíval se na identifikační proužek vznášející se vedle ní.

„Kapitánko Faresová?“

„To by nemělo smysl, jak si jistě uvědomujete.“

„Ne, neuvědomuji si to.“

Geary povolil sílícímu žáru, aby pronikl i do jeho hlasu.

„Pokud se začne flotila dohadovat o tom, kdo má vyšší hodnost a kdo je služebně starší, nastane chaos a vy všichni zemřete.“

Okamžik ticha, než se ozval další důstojník. Podle identifikace kapitán Numos z Orionu.

„Naznačujete snad, že nás nějak můžete zachránit? Jako flotile nám zbývají jenom dvě možnosti, kapitáne. Zemřeme v boji, nebo se podrobíme, a to v nejlepším případě životu v otroctví a pomalé smrti.“

Geary si uvědomil, že se unaveně usmívá.

„Zemřít v boji dokážu. Předpokládám, že podruhé to bude snadnější.“

Kapitán Duellos z Odvážného se zasmál.

„Velmi dobře, kapitáne, Geary! Pokud je to naším osudem…“

Numos ho znovu přerušil.

„Existuje ještě další možnost. Pokud se rozdělíme, každá loď sama za sebe, mohou se někteří z nás dostat až k hypersíťové bráně…“

„Rozdělíme?“ vykřikl další kapitán. „Každá loď sama za sebe? Nemá smysl…“

„Moje loď je poškozená, protože zachytila střely, které by jinak zamířily na vás! A vy nás tady chcete nechat napospas syndickým pracovním lágrům?“

„Pokud není alternativa…“

„Ticho.“

Dokud na Gearyho neupřeli všichni pohled, neuvědomil si, že poslední slovo řekl on. Podle jejich výrazů mohl jen hádat, jak jeho hlas zněl tentokrát.

„Tato flotila neopustí žádné lodě.“

Numos znovu promluvil a Geary si všiml, že někteří další důstojníci souhlasně přikyvují.

„To není rozumné rozhodnutí, protože nemáte kvalifikaci velet této flotile. Víte to. Vaše znalosti zbraní a taktiky jsou zastaralé. Nechápete současnou situaci ani tady, ani doma. Vy…“

Žár uvnitř Gearyho se rozhořel naplno.

„Kapitáne Numosi, nejsem tady, abych debatoval o problémech velení s vámi nebo kterýmkoli jiným důstojníkem.“

„Nemáte kvalifikaci na velení! Neznáte…“

„Vím, že mám velení s ohledem na svou hodnost a také poslední rozkaz admirála Blocha. Pokud budu potřebovat pro velení nějaké informace, jsem si jistý, že mi je podřízení poskytnou.“

„Nejsem…“

„A pokud vy nebo kterýkoli jiný velitel lodi má pocit, že mě nedokáže správně podporovat a poslouchat mé rozkazy, zbavím ho velení a nahradím důstojníkem, kterému mohu důvěřovat. A také bych mohl dodat, že důstojníkem, kterému mohou důvěřovat i ostatní lodě.“

Numos zrudl.

„Máte pocit, že nejste schopen podporovat mě, kapitáne Numosi?“

Numos polkl a pak promluvil s tvrdohlavou naléhavostí, ale už bez sebedůvěry, kterou projevoval předtím.

„Kapitáne Geary, vaše postavení je založeno jen na náhodě, jak sám víte. Datum vašeho povýšení je skoro sto let staré, protože jste byl na kapitána povýšen in memoriam. Nikdo nevěděl, že ještě žijete. Století v hibernaci vám neposkytne zkušenosti.“

Někteří z kapitánů projevili souhlas, což dodalo Numosovi odvahu pokračovat.

„Musíme si vybrat velícího důstojníka podle jeho schopnosti řešit současnou situaci, a to vyžaduje aktuální znalosti.“

Geary upřel na Numose tak chladný pohled, až kapitán ucukl, jako by měl pocit, že je v ohrožení.

„V alianční flotile, kterou jsem znal, si velitele nikdo nevybíral. Nemám zájem umožnit vám nebo komukoli jinému zpochybňovat mou velitelskou autoritu.“

Mohutný muž na jednom konci stolu si odkašlal.

„Kapitán Geary je služebně nejstarší. Má velení. Konec diskuzí.“

Geary přikývl a zafixoval si jeho jméno a obličej do paměti. Kapitán Tulev z Leviathanu. Někdo, na koho se mohl Geary spolehnout.

Pak promluvila žena v uniformě aliančních mariňáků. Plukovnice Carabaliová, která zdědila velení, když mariňácký generál doprovázející flotilu zemřel s ostatními vlajkovými důstojníky.

„Přísahali jsme, že budeme poslouchat naše velitele a bránit Alianci. Mariňáci přijímají kapitána Gearyho jako svého velitele podle řádů alianční flotily.“

Roztřeseným hlasem promluvila další kapitánka.

„Sakra, pokud nás z tohohle nedokáže dostat on, tak kdo?“

Všechny oči se znovu soustředily na Gearyho, jak žena otevřeně řekla to, co si myslelo mnoho z nich. Chtěl se těm obličejům vyhnout, ale musel se jejich naději a skepsi postavit. Geary už se nemohl dále schovávat.

„Hodlám to zkusit.“

2.

V místnosti chvíli vládlo ticho, pak znovu promluvila kapitánka Faresová. Tón hlasu zněl stejně tvrdě, jako se tvářila.

„Jak, kapitáne? Jaké kouzlo použijete? Do konce časového limitu Syndiků nám zbývá méně než hodina.“

Geary jí věnoval stejně tvrdý pohled, ale na tvářích kapitánů ostatních lodí jasně viděl, že jeho velitelská autorita visí na vlásku. Poprvé si všiml, jak mladí někteří z nich jsou. Mladší než kapitáni lodí, které znal před stoletím, a také zjevně méně zocelení a zkušení. Příliš mnoho z nich sledovalo a čekalo, připraveno skočit do jakéhokoli směru. A pokud začnou skákat, mohla by se rozpadnout celá flotila a poskytnout Syndikům spoustu snadných cílů.

„V tom případě bychom měli raději čas využít k přemýšlení než k vzájemnému osočování, ne?“

Ukázal na střed stolu, kde byly zobrazeny lodě alianční flotily. Nejsilněji poškozené lodě vytvořily formaci ve tvaru roztřepené koule. Mezi nimi a čekající zdí syndické flotily stála obdélníková zeď aliančních lodí, zahnutá do srpku směřujícího k nepříteli. Budilo to dobrý dojem, dokud si pozorovatel nesečetl lodě obou stran a neuvědomil si, že syndické kladivo roztříští alianční zeď, jako by byla ze skla.

Kapitán Duellos také ukázal prstem.

„Naneštěstí je toto zobrazení přesné a ani válečná realita, ani fyzikální zákony se od vaší poslední bitvy nezměnily, kapitáne Geary. Jsme tady, Syndikové jsou jen dvě a půl světelné minuty od našich předsunutých jednotek a brána hypersítě je…“ mávnul rukou za zeď nepřátelských lodí „…tady, třicet světelných minut od nás, a za nepřáteli.“

„Kdybychom měli pár hodin na opravu poškozených lodí,“ poznamenal někdo.

„Několik hodin, nebo dokonce dnů, by stejně nepomohlo,“ odsekl někdo jiný. „Syndikové také opravují škody. A můžou se spoléhat na posily a zásoby, které jim přijdou branou!“

Duellos kývl hlavou ke Gearymu. „Souhlasím. Čas není na naší straně, i kdybychom nemuseli dodržet syndický časový limit.“

Geary přikývl a očima přejížděl důstojníky shromážděné kolem stolu.

„Nedokážeme jejich útok odrazit. Ani nemůžeme zaútočit a očekávat, že přežijeme.“

Numos, zrudlý v obličeji, znovu promluvil: „Jednotlivé lodě by mohly…“

„A co, kapitáne? Dostat se k… bráně? A co pak?“

Geary zaslechl, jak se shromáždění společně najednou prudce nadechli.

„Tahle flotila má klíč k syndické hypersíti. To vím. Ale předpokládám, že lodě, které ho chtějí použít, musí letět společně.“

Ozvalo se souhlasné zamumlání.

„Opakuji, plán typu ‚každá loď sama za sebe‘ touto flotilou použit nebude. A každého velícího důstojníka, který se o něj pokusí, postavím před válečný soud, pokud ho dokážu chytnout nebo pokud nebude zabit Syndiky ve chvíli, kdy dorazí k bráně a nedokáže jí proletět.“

Ticho.

Geary se posadil a promasíroval si dlaní bradu.

„To nemůžeme udělat. Ale není to naše jediná volba. Možná by mi mohl někdo z vás vysvětlit jeden fakt.“

U ovládání displeje chvíli zaváhal, než našel správné kontrolní prvky.

„Tady,“ ukázal Geary na bod kousek stranou za aliančními silami. „Dvacet světelných minut od nejbližší alianční lodě. Proč tam není stráž?“

Všichni se zamračili a naklonili se nad displej. Nakonec kapitánka Faresová věnovala Gearymu jeden ze svých pohledů, schopných roztavit kov.

„Protože by to bylo zbytečné.“

„Zbytečné.“

Geary nechal slovo chvíli viset ve vzduchu a přemýšlel, jestli by se mu podařilo vymyslet omluvitelný důvod, proč by už nikdy nemusel Faresovou vidět.

„To je skokový bod systému.“

Jeho prohlášení vyvolalo pokrčení ramen.

„Sakra, proč odsud nemůžeme zmizet přes skokový bod?“

Duellos pomalu promluvil: „Kapitáne Geary, v dosahu skoku od toho bodu je nejspíš jen jedna nebo dvě hvězdy.“

„Jenom jedna,“ prohlásil Geary suše. Nebylo těžké si informaci najít. „Corvus.“

„Tak vidíte, v čem je problém, pane. Skoky mezi systémy mají omezený dosah. Samotný systém Corvus je jen několik světelných let vzdálený a je hluboko uvnitř syndického území.“

„To vím. Ale z Corvu můžeme skočit na některý ze…“ zkontroloval si Geary poznámky, „tří dalších systémů.“

Geary viděl, jak si mezi sebou důstojníci vyměňují pohledy, ale nikdo nepromluvil.

„Z jednoho z těch systémů bychom mohli skočit k dalšímu.“

Kapitánka Faresová zavrtěla hlavou.

„Snad nechcete navrhnout, že se do aliančního vesmíru vrátíme skokovými motory?“

„Proč ne? Je to stále rychlejší než světlo.“

„Ale ne o dost rychlejší než světlo! Máte tušení, jak hluboko v syndickém vesmíru jsme?“

Geary ji sežehl pohledem.

„Jelikož se rozložení galaxie od doby mého posledního velení nijak výrazně nezměnilo, ano, vím, jak hluboko v syndickém vesmíru jsme. Takže nás čeká dlouhá cesta. Je to ale šance. Chcete raději zemřít tady?“

„Raději tady než spáchat pomalou sebevraždu! Nemáme zásoby, abychom mohli takovou cestu přežít. Trvalo by to mnoho měsíců. Možná let, podle toho, jakou trasou bychom se vydali. Ale to stejně není relevantní, protože syndická flotila se prostě dostane před nás a zničí nás, jakmile dorazíme!“

Geary se upřímně snažil ovládnout hněv, aby dokázal zformulovat odpověď, ale najednou promluvila kapitánka Desjaniová, jako by si to říkala sama pro sebe: „Systém Corvus není na syndické hypersíti. Syndická flotila se tam nemůže dostat před námi.“

Desjaniová se rozhlédla kolem sebe.

„Museli by nás následovat stejným skokovým bodem. To chvíli trvá.“

Kapitán Duellos nadšeně přikývl.

„Ano! Budeme mít volné okno na přelet přes Corvus k dalšímu skokovému bodu. Ne moc velké okno, ale dostatečně velké. Pak budou muset Syndikové hádat, kam jsme skočili.“

„Nemáme na to zásoby!“ trvala Faresová na svém. Duellos jí věnoval pohled, ze kterého bylo jasné, že mezi nimi velká láska nepanuje.

„Ví vůbec někdo, co je na Corvu?“

„Nemůže to být nijak důležitý systém,“ poznamenal někdo. „Ne, pokud není na syndické hypersíti.“

„Nevíme, co tam je!“

„Kapitánko Faresová.“

Otočila se ke Gearymu, který ukázal na zobrazení syndické flotily.

„Víme, co je tady, že? Může být na Corvu něco horšího? Bez ohledu na to, co tam bude, budeme mít lepší vyhlídky než tady, a během letu skokovým vesmírem budeme mít čas provést na poškozených lodích opravy.“

Hlavy přikývly a začaly se na nich objevovat úsměvy.

„Ale zásoby…“ pokoušela se trvat na svém Faresová.

„Předpokládám, že na Corvu něco najdeme.“

Geary se zadíval na data.

„Podle tohohle záznamu je tam obranná základna Syndiků. Mají takové základny pořád ještě zásoby pro syndické lodě, které prolétají systémem?“

„No, mívaly…“

„Takže něco mít budou. A v tom systému je obyvatelná planeta. Budou tam nějaká mimoplanetární zařízení, systémová doprava. Něco, z čeho budeme moci získat součástky, jídlo a další nezbytné věci.“

Geary studoval displej, ztracený na chvíli ve výpočtech, a neuvědomoval si přítomnost ostatních důstojníků.

„Přes Corvus budeme muset proletět bleskově a popadnout, co najdeme. Syndikové za námi vyletí ze skokového bodu tak rychle, jak jen dokáží, takže to bude závod o čas, abychom dokázali dostat naše pomalejší a silněji poškozené lodě systémem dřív, než nás doženou.“

Rozhlédl se a uviděl v tvářích ostatních nejistotu. „Dokážeme to.“

„Kapitáne Geary,“ promluvil znovu Tulev. „Musím vás varovat, že dostat se k místnímu skokovému bodu nebude snadné.“

„Není hlídaný.“

„Ne, ale syndická flotila je blízko a mají hodně rychlé lodě. Mohou nechat pomalejší lodě za sebou. My ne.“

Geary přikývnul. „Pravda. Dámy a pánové, zdržím Syndiky, jak jen to bude možné. Ale jakmile se začneme přesouvat…“

„Kapitáne.“

Malá žena se s napětím ve tváři předklonila.

„Mohli bychom začít manévrovat s flotilou, aby to vypadalo, že se přeskupujeme k útoku, a zamaskovat tak přesun poškozenějších a pomalejších lodí blíž ke skokovému bodu.“

Geary se usmál. Komandérka Cresidová ze Zuřivého. Tu si bude muset také zapamatovat.

„Máte nějaký nápad?“

„Ano, mám.“

„Ukažte mi svůj návrh, jakmile ho dáte dohromady.“

„Bude mi potěšením, kapitáne Geary.“

Cresidová se posadila a znechuceně se zadívala k místu, kde seděli Numos a Faresová.

Geary přejel ostatní pohledem. Stále otřesení. Ale dávám jim něco, co můžou dělat. Něco, co by mohlo fungovat, i když je to tak nejisté řešení, že by o něm ani neuvažovali, kdybych na ně nezatlačil. Uvědom si, Geary, že bez tebe by je to ani nenapadlo, protože jsou všichni fixovaní na hypersíťovou bránu. Dělají tak za nepřítele jeho práci, uzavírají si přístup k dalším řešením.

„Jdeme na to.“

Místo aby přímo odpověděli, zadívali se ostatní kapitáni překvapeně.

„Copak je špatně? Vysvětlete mi to někdo.“

Kapitánka Desjaniová promluvila se zjevnou neochotou.

„Je zvykem, že se navržená akce před provedením prodebatuje se služebně staršími důstojníky a veliteli lodí a pak se provede hlasování, které potvrdí podporu navrženého plánu.“

„Hlasování?“ zadíval se na ni a pak se rozhlédl kolem stolu. Už mu nepřipadalo zvláštní, že admirál Bloch občas vypadal spíš jako politik vedoucí kampaň za znovuzvolení než velící důstojník. „A kdy se sakra tenhle zvyk objevil?“

„Nevím přesně,“ začala Desjaniová neochotně.

„No, teď na historické lekce nemáme čas,“ přerušil ji Geary. „A nemáme čas debatovat. Možná nevím všechno o tom, jak se věci mají, ale vím jedno: pasivně čekat, až nepřítel udeří, je to nejhorší možné, co bychom mohli udělat. Nerozhodnost lodě a flotily zabíjí. Musíme jednat, a jednat rozhodně, v čase, který máme k dispozici. Dokud budu mít velení, nebudu organizovat žádné hlasování. Jsem přístupný návrhům. Chci od vás slyšet, co si myslíte. Ale já mám velení. To jste chtěli, ne? Chtěli jste Black Jacka Gearyho, který vás vyvede z téhle katastrofy, ne? No, žijící hvězdy mi jsou svědkem, že vás tedy povedu, ale budu to dělat tím nejlepším způsobem, který znám!“

Zmlknul a sledoval je. Přemýšlel, jestli na ně nezatlačil příliš.

Uplynula dlouhá chvíle. Pak si znovu vzala slovo komandérka Cresidová.

„Máme rozkazy, které je třeba splnit. Rozkazy velitele flotily. Nemám čas na nesmysly, když mě na Zuřivém čeká spousta práce. Kapitáne Geary?“

Geary se na ni vesele ušklíbl.

„Jen do toho, komandérko.“

Cresidová se odpojila a zmizela ze svého místa u stolu. A pak, jako by její slova spustila řetězovou reakci, se rychle postavili i ostatní důstojníci a rozloučili se. Geary vycítil ironii v tom, že většina z nich teď považovala další debatu za horší variantu než splnit Gearyho rozkazy.

Geary sledoval, jak mizí, s podivným pocitem touhy. Chyběla mu stisknutí ruky a tichá konverzace, jak by procházeli dveřmi, několik okamžiků osobní interakce vynucené potřebou přesunout spoustu lidí z velké místnosti malým průchodem. Ale ne tady a teď. Postavy podřízených prostě zmizely a velká místnost s masivním konferenčním stolem se na první pohled zmenšila, jak virtuální účastníci mizeli. Po chvíli stál Geary v obyčejné malé místnosti s obyčejným konferenčním stolem.

Ale kromě živé kapitánky Desjaniové stojící poblíž zůstaly na místě dvě malé skupinky důstojníků. Geary se na ně zamračil a poprvé si všiml, že se jejich uniformy od aliančních mírně liší. Soustředil se na jejich označení. Jedna skupina důstojníků patřila k federaci Trhliny a druhá, mírně větší skupina, měla výložky Callaské republiky. Pamatoval si na obě skupiny planet. Ani federace Trhliny, ani republika za dob jeho života nezahrnovaly mnoho planet, a obě vlády byly neutrální. Události je ale zjevně vtáhly do války po boku Aliance. Geary pokývl hlavou a přemýšlel, jakou autoritu u spojenců má.

„Ano?“

Důstojníci Trhliny se zadívali na důstojníky republiky, kteří udělali místo pro ženu v civilních šatech. Když ji Geary spatřil, musel se snažit, aby se nezamračil. No, neříkal jsem, že se setkání nemůže účastnit i někdo jiný než velitelé lodí, že? Ne, asi ne. Kdopak to je? Identifikační značka vedle ženy nesla text „K-P Rionová“.

„Co to má znamenat?“

Žena si s nehybným výrazem v obličeji Gearyho měřila.

„Uvědomujete si, že podle podmínek smlouvy mohou být naše lodě staženy z pod aliančního velení, pokud kompetentní autorita určí, že nejsou používány v nejlepším zájmu našich domovských světů?“

„Ne, to jsem nevěděl. Předpokládám, že vy jste zmiňovaná kompetentní autorita?“

„Ano.“

Lehce naklonila hlavu.

„Jsem koprezidentka Callaské republiky Viktorie Rionová.“

Geary se podíval na kapitánku Desjaniovou, která jen omluvně pokrčila rameny, a pak se zadíval zpět na Viktorii Rionovou.

„Je mi ctí setkat se s vámi, paní. Ale čeká mě spousta práce…“

Zastavila ho zvednutou rukou.

„Prosím, kapitáne Geary. Musím trvat na soukromé konferenci.“

„Určitě bude spousta času…“

„Než předám naše lodě pod vaše velení.“

Podívala se na důstojníky federace Trhliny. „Jednotky loďstva Trhliny souhlasily, že se v tomto ohledu budou držet mého doporučení.“

Zatraceně. Další pohled na Desjaniovou mu získal jen zavrtění hlavou. Bude to s ní muset projednat.

„Kde?“

Desjaniová ustoupila o krok zpět.

„Tady, kapitáne Geary. Opustím místnost a kolem vás a paní koprezidentky se aktivuje soukromý štít. Až skončíte se soukromou konferencí, řekněte jen ‚konec soukromé konference‘, a oba budete moci mluvit s ostatními důstojníky, pokud budete chtít.“

Rychle odešla, jako by se těšila, že se téhle debatě vyhne.

Geary sledoval, jak odchází, a pokusil se tvářit neutrálně. Přál si, aby se mohl vrátit do otupělého stavu, ve kterém byl od svého probuzení, ale musel se postavit političce, která Gearyho neustála chladně sledovala.

„O čem si chcete promluvit?“

„O důvěře.“

Její hlas nebyl ani o tón vřelejší než výraz.

„Konkrétně o tom, proč bych měla svěřit zbývající lodě republiky pod vaše velení.“

Geary sklopil pohled, přetřel si čelo a pak se na ni zase zadíval.

„Mohl bych poukázat na fakt, že jedinou alternativou je svěřit jejich osud Syndikům a že už jsme viděli, jak Syndikové v takovém případě jednají.“

„S námi by mohli jednat jinak, kapitáne.“

Tak si běž nechat ustřelit zadek syndickými speciálními jednotkami, jako by mi na tom nějak záleželo! Ale věděl, že potřebuje každou loď, kterou jen může mít, a také nenáviděl představu, že by někoho opustil, ať už dobrovolně, nebo z donucení.

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad.“

„Tak mi vysvětlete proč, kapitáne Geary.“

Zhluboka se nadechl a zadíval se jí do očí.

„Protože Syndikové zavraždili admirála Blocha a s ním všechny, kteří se pokoušeli vyjednávat, přestože za nimi stály všechny naše lodě. Budete vyjednávat jen se zlomkem takové podpory. Myslíte si, že budou Syndikové jednat s někým ve slabší pozici lépe?“

„Aha.“

Konečně sklopila oči a začala přecházet podél stěny místnosti.

„Nemyslíte si, že lodě republiky a federace na Syndiky udělají dojem.“

„Nemyslím si, že všechny lodě republiky, federace i Aliance dohromady mají sebemenší šanci přežít frontální útok lodí, které tady Syndikové mají. Mohli bychom jim ublížit, možná vážně, ale ne přežít. A pokud se Syndikové od mých dob úplně nezměnili, nikdy nejednají fér. Silnější strana si vynutí takové podmínky, které považuje ze své strany za vynutitelné.“

Rionová přestala chodit sem a tam, zadívala se na krátkou chvíli na podlahu a pak opět na Gearyho.

„To je pravda. Promýšlel jste si to nejen z čistě bojového hlediska.“

Geary se natáhl po nejbližší židli a rozvalil se na ni. Od své záchrany se tolik nenamáhal, fyzicky ani psychicky, a lékaři flotily nad ním od rozmražení neustále vrtěli hlavou. Varovali ho, že se nedá říct, jaký vliv bude mít na jeho fyziologii tak dlouhá hibernace. Asi to budu muset holt zjistit za plného nasazení.

„Ano, paní koprezidentko. Promyslel jsem si to.“

„Nesnažte se ke mně chovat blahosklonně. Ty lodě jsou pro mou republiku životně důležité. Pokud budou zničeny…“

„Chci dostat všechny lodě, které jen dokážu, domů.“

„Vážně? Místo abyste přeskupil síly a pokusil se o geniální protiútok, který by vám přinesl slavné vítězství? Nejde vám ve skutečnosti o tohle, kapitáne Geary?“

Geary se na ni zadíval a ani se neobtěžoval se snahou zamaskovat únavu.

„Zjevně si myslíte, že mě znáte.“

„Neznám vás, kapitáne Geary. Slyšela jsem o vás všechno možné. Jste hrdina s velkým há. Nemám ráda hrdiny, kapitáne. Hrdinové vedou armády a flotily na smrt.“

Geary se posadil rovně a protřel si oči.

„Měl jsem být mrtvý,“ připomněl jí.

„Což jen dodává mému argumentu na síle.“

Rionová přistoupila k situačnímu displeji stále aktivnímu na konferenčním stole a ukázala na něj.

„Víte, proč admirál Bloch tak riskoval, proč na tuhle operaci vsadil tak velkou sílu Aliance?“

„Řekl mi, že to vypadalo na možnost, jak konečně dosáhnout konce války.“

„Och, to ano.“

Rionová přikývla, oči stále upřené na displej.

„Odvážný a smělý úder. Operace hodná samotného Black Jacka Gearyho,“ dodala tiše. „To je citát, kapitáne.“

Geary ztuhl.

„Něco takového mi nikdy neřekl.“

„Samozřejmě že ne. Ale říkal to ostatním. A vyvolání ducha velkého Black Jacka Gearyho mu pomohlo získat svolení k útoku. Který, jak vidíte, opravdu vyšel moc dobře.“

„Neviňte z toho mne! Pokud to dokážu, dostanu zbytek flotily pryč, ale já ji sem nepřivedl!“

Mlčela, jako by mu pozorně naslouchala.

„Proč jste převzal velení?“

„Proč?“ mávl rukou ke dveřím kabiny. „Protože mě o to požádal admirál Bloch. Přikázal mi to! A pak… oni…“

Sklopil zrak, nechtěl se jí dívat do očí.

„Neměl jsem na výběr.“

„Bojoval jste, abyste si zajistil autoritu. To jsem viděla, kapitáne Geary.“

„Musel jsem. Pokud by někdo nepřevzal velení, někdo s právem udělat to, flotila by se rozpadla a postupně by byla zničena Syndiky. To jste také musela vidět.“

Sklonila se a zadívala se mu do očí.

„Můžu důvěřovat Black Jackovi Gearymu? Protože to jste.“

„Jsem důstojník Aliance. A… mám práci, kterou musím udělat. Pokud to dokážu.“

Nechtěl ukázat slabost, nejistý, jak by to mohlo oslabit už tak nízké šance flotily, a pokusil se tři poslední slova spolknout, jenže se mu to nepodařilo.

„To jsem já.“

„Opravdu? Ne legendární hrdina?“

Naklonila se k němu blíž.

„Tak kdo tedy jste?“

„Už jste říkala, že to víte.“

„Znám Black Jacka Gearyho a bojím se, že se velký Black Jack pokusí provést něco hrdinského, co zpečetí osud této flotily a možná i Aliance a mého vlastního lidu. Jste Black Jack Geary?“

Zasmál se, nedokázal si pomoct.

„Nikdo nemůže být jako on.“

Dlouhou chvíli ho sledovala, pak se otočila a znovu ušla několik kroků.

„Kde je klíč hypersítě?“

„Cože?“

Otočila se. Oči jí zářily.

„Klíč hypersítě Syndiků. Vím, že ho ve flotile stále máme. Pokud byl zničen, řekl byste to všem, abyste si zajistil, že se budou vašeho plánu držet. Takže stále existuje. Kde je?“

„Promiňte, ale….“

„Existuje ještě?“

Zadíval se jí do očí a pokusil se odhadnout, co má říct. Myšlenka na lhaní ho znechucovala.

„Ano.“

„Kde?“

„To bych vám raději neřekl.“

„Co kdybych souhlasila s předáním velení nad svými loděmi i loděmi federace jen za podmínky, že mi to řeknete?“

„Stále bych vám to raději neřekl, ale kvůli lodím bych to udělal.“

„Souhlasil byste s tím? Víte, jak je ta informace důležitá?“

„Ano. A ano, řekl bych vám to, pokud by to znamenalo, že budu mít šanci dostat lodě pryč i se zbytkem flotily.“

Koprezidentka přimhouřila oči.

„Mohla bych tu informaci předat Syndikům výměnou za bezpečný odlet.“

To ho nenapadlo. Zamračil se na ni.

„Proč mi to sakra říkáte?“

„Abych vám připomněla, že nevhodně směrovaná důvěra může být smrtící. Ale vy jste ochotný důvěřovat mi. Řeknu vám to na rovinu, kapitáne Geary, souhlasím jen proto, že nevidím žádnou jinou možnost. Lodě republiky zůstanou ve flotile a jsem si jistá, že se i lodě federace Trhliny budou držet mého doporučení. Ale vyhrazuji si právo zbavit vás velení nad loděmi, pokud to budu považovat za opodstatněné.“

Pokrčil rameny.

„Nevypadá to, že mám na výběr, co?“

Rionová se dokonce usmála.

„Ne, to nemáte.“

„Děkuji.“

Geary se odmlčel, pak se opatrně postavil a jednou rukou se opíral o židli.

„Něco bych od vás chtěl.“

Koprezidentka se zamračila.

„Potřebuji politika. Někoho, kdo se dokáže dohadovat tak dlouho, jak je to jen možné. Někoho, kdo je dobrý v říkání spousty slov, která neznamenají to, co se zdá na první pohled, a umí se vyhnout konkrétním slibům.“

„No, děkuji pěkně, kapitáne Geary.“

Zjevně měla koprezidentka Rionová někde hluboko uvnitř skrytý smysl pro humor.

„Není zač.“

Mávl rukou k displeji, kde se zeď syndických lodí zlověstně vznášela před alianční flotilou.

„Syndický časový limit vyprší za půl hodiny. Budeme potřebovat každou možnou minutu k opravám škod a přemístění flotily k výpadu ke skokovému bodu. Můžete si zkusit promluvit se Syndiky, pokusit se jim co nejdéle zabránit v přímé akci?“

„Myslíte jménem republiky a Trhliny, nebo jménem celé flotily?“

„Jakkoli, jen aby to fungovalo. Cokoli, co bude znamenat, že budou mluvit déle. Prostě nám kupte trochu času, paní koprezidentko. Kolik jen budete moci.“

Přikývla.

„To je rozumná žádost, kapitáne Geary. Zahájím vyjednávání se Syndiky, jakmile budu na palubě svého raketoplánu.“

Chvíli na ni zíral.

„Raketoplán? Snad nechcete letět na…“

„Syndickou vlajkovou loď? Ne, kapitáne Geary. Poletím sem. Na Neochvějného. Chci vás osobně hlídat. A jistý kousek vybavení. Och ano. Nic jste mi neřekl. Ale věřím, že nejlépe můžu zajistit zájmy svého lidu tak, že budu na palubě vaší lodi.“

Geary se zhluboka nadechl a pak přikývl.

„Upozorním kapitánku Desjaniovou, že přiletíte.“

„Děkuji vám, kapitáne Geary.“

Další úsměv, stejně vyzývavý jako její oči.

„Teď se pokusím vyděsit Syndiky a získat od nich trochu času.“

Pak její obraz zmizel.

Geary ještě chvíli seděl a díval se na místo, ve kterém se Rionová před tím zobrazovala. Možná se jí podaří vyděsit Syndiky natolik, že je to na chvíli zdrží. Mě rozhodně děsí.

Kapitánka Desjaniová vzala zprávu o příletu koprezidentky Rionové, jako by to byla jen další špatná zpráva během dne, který jich byl plný.

„Alespoň budeme mít jejich lodě.“

„Ano.“

Geary se rozhlédl.

„Kapitánko Desjaniová, kde je štáb admirála Blocha?“

„Štáb?“

„Ano. Všichni důstojníci, kteří jsou veliteli flotily přiděleni. Kde jsou? Čekal bych, že mě vyhledají.“

Desjaniová chvíli vypadala zmateně, ale pak se její tvář rozjasnila.

„Och, chápu. Myslíte, jak to bylo za starých časů. Omlouvám se,“ dodala rychle v reakci na to, co viděla v Gearyho obličeji, „ale spousta věcí se změnila. Už dlouho máme nedostatek zkušených důstojníků. Štáby, jak jste je znal, byly rozpuštěny, abychom měli dost důstojníků pro lodě.“

Geary zavrtěl hlavou.

„To byly ztráty tak velké?“

„Velké?“ zaváhala Desjaniová. „Během války jsme ztratili spoustu lodí. Syndikové jich ale ztratili víc,“ dodala rychle.

„Zdálo se mi, že mnoho velitelů lodí vypadá velmi mladě.“

„Nemáme vždy… možnost nechat důstojníky sloužit delší dobu, než jim svěříme velení nad loděmi.“

„Chápu,“ prohlásil Geary, ačkoli to ve skutečnosti nechápal. Všichni mladí důstojníci, všechny nové lodě. Znovu ucítil ledový chlad, když si uvědomil, že lodě, jejichž data prozkoumal, byly nové nebo téměř nové. Geary původně předpokládal, že se staré lodě operace neúčastnily, protože byly příliš zastaralé. Teď přemýšlel, kolik starších lodí ještě existuje, jak se průměrná životnost důstojníků, posádky a lodí Aliance snížila pod nátlakem války.

Kapitánka Desjaniová pokračovala ve vysvětlování, jako by měla pocit, že musí osobně situaci ospravedlnit.

„Ztráty nebyly vždy tak zlé. Ale občas jsme přišli o hodně. Století válčení nás stálo mnoho lodí a posádky.“

Vypadala zároveň naštvaně i unaveně.

„Spoustu lodí a lidí. Admirál Bloch měl dva pobočníky. Možná jste si nevšiml, že s ním nastupují do raketoplánu na cestu k syndické vlajkové lodi, společně s admirálovým šéfem štábu.“

„Ne.“

Ale v tu chvíli jsem si toho neuvědomoval daleko více.

„Teď jsou pochopitelně všichni mrtví. Ke štábu bylo přiřazeno na výpomoc několik nižších důstojníků, ale všichni jsou z této lodi. Jejich hlavní práce je na Neochvějném.“

„Předpokládám, že jsou potřeba.“

„Ano, ačkoli jeden z nich je mrtvý a další je natolik zraněný, že nemůže opustit ošetřovnu. Ráda bych zbylé dva nadále používala na jejich původní pozici…“

Geary zvedl ruku, aby zarazil zbytek věty.

„Pochopitelně. Až to bude možné, rád bych je viděl. Můžete mi říct, jak dokázal admirál Bloch vést flotilu s tak malým štábem?“

Desjaniová se ušklíbla.

„Tak, že dělal, jen co byla potřeba, a zbytek nechal na kapitánech lodí, alespoň myslím. A máte k dispozici velmi efektivní podpůrné systémy.“

Zkontrolovala čas a zatvářila se znepokojeně.

„Kapitáne Geary, s vaším svolením, opravdu se musím vrátit na můstek.“

„Povolení uděleno.“

Desjaniová už mizela v dáli, když se Gearyho ruka zachvěla v očekávání odpovědi na zasalutování, které nepřišlo. Budu si na to muset zvyknout, nebo změním, jak to tady teď chodí? Zadíval se na mariňáka, stále stojícího v pozoru před vstupem do konferenční místnosti.

„Děkuji.“

Mariňák odpověděl ostrým předpisovým zasalutováním, které mu Geary opětoval.

Udělal několik kroků za Desjaniovou, byl si vědom, že by měl být také na můstku, ale najednou ucítil, jak ho opouští síla v nohou. Geary se opřel rukou o stěnu, a až když si byl jistý, že udrží rovnováhu, zamířil pomalu ke své kajutě.

Vděčně zapadl do křesla a ztěžka oddechoval. To si teď nemůžu dovolit. Mám příliš mnoho práce. Vyhrabal ze zásuvky zdravotnickou náplast, která obsahovala to, co podle lékařů flotily potřeboval, aby mohl fungovat. Říkali mi, že to nebude ovlivňovat mé myšlení. Co když ano? Ale pokud si to nevezmu, stejně nebudu moct dělat svou práci.

Musím se pokusit nedostávat do situací, kde jsou všechny mé možnosti potenciálně špatné.

Připlácl si balíček na paži a ucítil slabé štípnutí, které znamenalo, že funguje. Bude chvíli trvat, než účinek opravdu ucítí, takže aktivoval podpůrné systémy, o kterých mluvila Desjaniová.

Jakmile to udělal, uviděl zprávu od komandérky Cresidové ze Zuřivého . Obsahovala plán na přemístění lodí flotily pro útěk ke skokovému bodu, který mu slíbila. Geary si ho prostudoval tak pečlivě, jak jen dokázal. Cítil tíži utíkajícího času. Sotva půl hodiny, než Syndikové vyrazí, možná méně, pokud lhali o době, kterou dají aliančním kapitánům na rozmyšlenou. Jakmile budou všechny lodě Aliance na pozici, nebo jakmile Syndikové vyrazí do útoku, vyžadoval plán vyslání kódového příkazu Předehra, který oznámí zahájení ústupu ke skokovému bodu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neochvějný.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.