TM

Dragon Age v nakladatelství

FANTOM Print

Ukradený trůn

Volání

Rozštěpení

Císařství masek

Poslední let

TM

FANTOM Print

2015

Copyright © 2014 by Electronic Arts, Inc.

Translation © Jakub Mařík

Published by arrangement with Tom Doherty Associates, LLC. All right reserved

ISBN 978-80-7398-733-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-734-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Jako vždy Peterovi.

A také psům, kteří mě naučili, jak vypadá fungující partnerství.

1.

9:41 DRAKA

Weisshaupt.

Před vysokým bílým štítem Zlomeného zubu se před Valyinýma užaslýma očima tyčila vzdálená pevnost. Na věžích vlály stříbrem lemované praporce; jejich emblém nešlo na tak velkou vzdálenost rozeznat, Valya však věděla, že je zdobí ocelově šedý gryf na modrém poli. Pod nimi se nacházela jediná brána z tlustého dřeva a oceli. Bratr Genitivi ve svých spiscích tvrdil, že je dost široká, aby tudy vedle sebe projeli tři koně, ale z místa, kde Valya stála, ji natolik zastínila mohutnost kamenných hradeb Weisshauptu, až jí připadala drobná jako nehet na palci.

O tom místě snila celé týdny. O prastaré pevnosti Šedých strážců, posledním odpočinku hrdinů mnoha věků, první a poslední obraně proti hrůzám Nákaz… a nyní i jejím domovu. Při té myšlence se zachvěla strachem i vzrušením.

Ve tvářích jejích společníků se stejně nadšení nezračilo. Byl tam jen strach, přestože se ho snažili ze všech sil skrývat.

S Valyou jich bylo pět – výjimečně vysoký počet najednou odvedených rekrutů, jak jí bylo řečeno. Jejich věk se pohyboval mezi šestnácti a devatenácti lety, s výjimkou staršího čaroděje Eilfase, jehož neudržovaný plnovous byl víc bílý než hnědý. Všichni byli mágové, další výjimečná věc. Podle tradice Strážci odváděli z každého Kruhu mágů v Thedasu jen po jednom rekrutovi.

Tato tradice však byla porušena. Násilně.

Začalo to v Kirkwallu a rychle se to rozšířilo do Orlais. Mágové Thedasu náhle zjistili, že se stali štvanou zvěří. Obrátil se proti nim templářský řád, jejich údajný ochránce. Valya si nebyla jistá, jak a proč k tomu došlo, ještě před pár týdny byla pouhým učedníkem, proto jí toho moc neříkali, a šeptané zvěsti byly neskutečně zmatené.

Věděla však, že Weisshaupt a Šedí strážci pro ně znamenají útočiště.

Jinde v Thedasu se svět zbláznil. Slyšela, že došlo ke zničení celých Kruhů mágů. Jejich věže strhli a každého mága a učedníka uvnitř zabili – dokonce i malé děti – přestože se provinili jen tím, že se narodili s darem magie. Ostatní Kruhy se měly vzbouřit a připojit k armádě mágů, která se formovala někde u Andoralova příchodu.

Ale to bylo jinde. Ne tady. Tady v Anderfelu si muži a ženy pamatovali na skutečnou hrozbu světu a neplýtvali drahocennými životy ve vzájemném boji. Když první zvěsti dorazily i do jejich Kruhu, starší čaroděj poslal rychlou zprávu do Weisshauptu. Odpověď od Strážců dorazila za pár dní. Každý mág, který si bude přát připojit se k Šedým strážcům, bude vítán. Takové mágy templáři obtěžovat nebudou. Strážcovské Právo odvodu bylo nedotknutelné, čímž samo o sobě nabízelo útočiště.

I tak pozvání Šedých strážců využilo jen několik z nich. Stát se Šedým strážcem znamenalo tvrdý život a jistou smrt. Byl to vznešený a prastarý řád, v celém Thedasu o nich bardi pěli písně… a nikdo, absolutně nikdo, s výjimkou těch skutečně statečných a neskutečně zoufalých, si nepřál stát se jejich členem.

Valya si nebyla jistá, do které skupiny patří ona sama. Věděla však, že nechce zemřít v boji s templáři a že Šedí strážci nabízí místo, kde elf bude rovný člověku, dokonce víc než v Kruhu mágů. Nikde jinde v Thedasu jí to nabídnout nemohli.

Proto si sbalila svůj skrovný majetek a oznámila, že doprovodí staršího čaroděje Eilfase a hrstku mladších mágů do Weisshauptu. Stane se Šedým strážcem, nebo zemře, když se o to bude snažit.

Ve stínu Zlomeného zubu nyní viděla, že ostatní svého rozhodnutí litují. Bylo to na nich vidět stejně jasně jako strach, který se pokoušeli skrývat. Templáři byli fanatici, ale stále lidé. Dalo se s nimi jednat, umluvit je, zastrašit nebo podplatit. Na zplozence nic z toho neplatilo. Jen tvrdý život a jistá smrt.

Valya vykročila na dlouhou příkrou cestu vedoucí k bráně Weisshauptu.

Na cestu k Weisshauptu odbočili pozdě odpoledne, než však dorazili k jeho branám, úplně se setmělo. Eilfas dvakrát vyhlásil přestávku, aby se mohli napít a odpočinout si. Život ve věži Kruhu plné nekonečných točitých schodišť udržoval staršího čaroděje ve slušné fyzické kondici, ale s cestou ke Zlomenému zubu se nic v Kruhu mágů rovnat nemohlo.

Weisshauptskou bránu od prašné země oddělovalo tisíc stop vysoké stoupání. Nahoru vedoucí cesta byla nejméně tři míle dlouhá a plná serpentin přerušovaných prastarými vytesanými schody příliš příkrými, než aby se po nich dalo běžet. Každý schod ohladily boty bezpočtu Šedých strážců, kteří tudy během staletí prošli; zůstaly v nich měkké prohlubně plné prachu barvy kostí, co se mágům usazoval na róbách.

Na dvou širších místech byly do skály vytesány úzké lavice nabízející spartánský odpočinek, ale jinak jim výstup nic neulehčovalo, což byl samozřejmě záměr. Celou cestu je sledovaly úzké černé štěrbiny střílen, budily strach, i když byly v podstatě zbytečné. Každého, kdo by se během dne pokusil po stezce vystoupat, by dřív porazilo horko a vítr, než by se dostal na dostřel luku. I během chladného soumraku byla cesta nahoru utrpením.

Když už si Valya myslela, že to její nohy vzdají a ona se skutálí po úbočí, konečně dorazili k poslednímu schodišti. Nad nimi na bezmračné obloze zářil bílý měsíc, pod nimi se do nekonečna táhly rudé a šedé odstíny vyprahlé krajiny Anderfelu. Stáli před menšími dveřmi, téměř neviditelnými ve stinném výklenku. Starší čaroděj na ně zaklepal hlavicí hole a ony se po chvíli otevřely.

Ve dveřích stála drsně se tvářící žena v šedé tunice a kalhotách. Rukávy měla utržené, odhalovaly paže svalnaté jako u kováře. Staré zranění jí dělilo ret, nad předními zuby zůstala bílá ploška a zuby samotné byly ze stříbra, které se lesklo v měsíčním svitu. Z ošoupaného poutka na opasku viselo bojové kladivo.

„Vy jste mágové z Hossbergu?“ zeptala se. Valya si její přízvuk nedokázala zařadit. Možná Ferelden. Moc Ferelďanů zatím nepotkala.

Starší čaroděj se navzdory únavě uctivě uklonil hlavou. „To jsme.“

„Pojďte dovnitř. Ukážu vám vaše pokoje. Je tam voda na umytí, jestli máte zájem, a jídlo. Dneska odpočívejte. Ráno si promluvíme o tom, co tady budete dělat.“

„Jistě,“ odvětil starší čaroděj. „Mohu se vás zeptat na jméno? Já jsem starší čaroděj Eilfas z hossbergského Kruhu… nebo jsem jím býval. Vlastně ani nevím, jestli jím stále jsem. Moji společníci se jmenují Valya, Berrith, Padin a Sekah. Jsou mladí, ale velmi talentovaní. Přišli jsme vám nabídnout naše nadání.“

„Sulwe,“ představila se stříbrozubá žena. „Vaše nadání tu zahálet nebude.“ Ustoupila do pevnosti, rozplynula se v temnotě. Eilfas sklonil hůl, řekl jediné slovo a drahokam v hlavici se rozsvítil.

Jako lampiónový průvod, vedený zářícím drahokamem na Eilfasově holi a následovaný slabší magii studentů, vstoupili mágové z Hossbergu do Weisshauptu.

Sulwe se vrátila za rozbřesku a odvedla staršího čaroděje Eilfase na soukromou poradu. Ostatním neřekla, kam ho odvádí, a nikdo se neptal.

O pár minut později na jejich dveře zaklepal pohledný elf. Modrošedou tuniku Strážců nosil s ledabylou namyšleností, ale jeho chování nebylo tak děsivé jako Sulwina vojenská strohost a mohl být nanejvýš o pět let starší než oni. Vlnité vlasy měly barvu medu a padaly mu na ramena. Tvář prozařoval bezstarostný úsměv. Přinesl velký košík, ze kterého se šířila dráždivá vůně čerstvě upečeného chleba.

Berrith, nestydatá ve svých šestnácti, se na kavalci posadila a stáhla si trochu blůzu. Elfský Strážce jako by si toho nevšiml, i když koutek jeho úst sebou škubl v úsměvu. Dal si pozor, aby se na mladou kouzelnici nepodíval, když košík stavěl na stůl.

„Vítejte ve Weisshauptu,“ řekl. Valya seděla na opačné straně místnosti než Berrith, proto Strážce uvítání směroval na ni. „Jmenuji se Caronel. Budu mít na starost vaše vstupní zhodnocení a základní výcvik. A také snídani.“ Ukázal na koš. „Poslužte si. Chléb a kozí sýr. Prosté jídlo, ale chutné. Tady si na luxus moc nepotrpíme.“

„Děkujeme,“ vyhrkla Valya, protože někdo něco říct musel. Cítila, jak se jí do tváří vplížil ruměnec. Caronel byl až příliš pohledný. Aby zakryla rudé tváře, rychle se postavila a vzala z košíku krajíc chleba, než ho podala Sekahovi. „Co potřebujete zhodnotit?“

Pokud si Caronel jejího ruměnce všiml, nedal to znát. Družně se posadil na prázdné lůžko staršího čaroděje, otočil se, aby je všechny viděl. „Co jste se naučili v Hossbergu. Co víte o zplozencích, Strážcích a našich povinnostech v Thedasu. Jak dobře ovládáte magii a zda jste v některých jejích oblastech talentovanější než v jiných. A jestli neznáte něco, co by se nám mohlo hodit.“

„To je spousta otázek,“ zamumlala Valya s pusou plnou chleba. Ztěžka polkla, šťastná za výmluvu, proč má sucho v puse.

„Máme spoustu času,“ ušklíbl se Caronel. „No, máme nějaký čas. Spoustu možná ne. Začněme s nejdůležitější otázkou. Co víte o zplozencích? Bojovali jste s nimi někdy?“

„Já ano,“ ozval se Sekah. Byl to menší mladík s rovnými tmavými vlasy a velkýma očima, kvůli kterým vypadal mnohem mladší než na šestnáct let. „Než jsem přišel do Kruhu, vířivci napadli naši farmu. Nedokázali jsme je zadržet šípy a vidlemi, ale já je spálil. Tak si mě našla magie.“

Valya se na svého společníka překvapeně podívala. Ten příběh nikdy dřív neslyšela, netušila, že přežil tak nebezpečnou událost. Sekah prakticky ani nebyl skutečný mág, nikdy neprošel Trýzní, což znamenalo, že je stále učedník.

Nebo možná ne. Možná žádné další Trýzně nebudou, když jsou ze všech odpadlíci. Tím příšerným rituálem si procházeli jen mágové Kruhu a žádné Kruhy už nebyly.

V každém případě byl Sekah mezi nimi nejzkušenějším mágem.

Na Caronela to viditelně zapůsobilo. Elfský Strážce na Sekaha pohlédl se skutečným respektem, než se obrátil k ostatním. „A vy?“

Valya mlčky zavrtěla hlavou, stejně jako ostatní. Jistě, četla o zplozencích v historických knihách a slyšela bezpočet historek od těch, co s těmi příšernými netvory bojovali. Všechny obyvatele Anderfelu, elfské i lidské, jako malé strašili příběhy o vířivcích, svíječích a zlobrech, co jedli děti. Ona nikdy žádného na vlastní oči neviděla, natož aby v boji čelila celé kvílející hordě.

„V tom případě se máte hodně co učit,“ prohlásil Caronel. „Pokud se stanete Strážci, vaší hlavní povinností samozřejmě bude ochrana obyvatel Thedasu před nájezdy zplozenců. Nejenže proti nim budete bojovat, také do těchto bojů povedete ostatní. Musíte o nich vědět všechno – jejich druhy, jejich taktiku a vše o jejich původu a schopnostech.“ Elf se odmlčel. „Všichni jste mágové, předpokládám tedy, že umíte všichni číst?“

Valya přikývla, stejně jako její společníci. Caronel jim věnoval další uznalý pohled. „Velmi dobře. Než tedy dojde na vaše Přijímání, můžete si odpracovat nocleh a stravu – a možná se i naučit něco užitečného – v našich knihovnách.“

„Jak odpracovat?“ zajímalo Valyu.

„Kastelán si vás vyžádal, abyste mu pomohli s jeho výzkumem,“ pověděl jí Caronel. „Měli byste si toho vážit. Myslím si, že to má něco společného s krvavou magií, ale kastelán si detaily nechává pro sebe. V každém případě jde o starou záležitost. Ale vy mágové staré knihy milujete, nemám pravdu? Měli byste si to užívat. Všechny ty… svitky. A prach.“

„Krvavá magie?“ hlesl Sekah a vrhl na Valyu nervózní pohled.

Mladíkovy nevyřčené obavy sdílela. Krvaví mágové byli obávaní a nenávidění v celém Thedasu, protože jejich magie vycházela z bolesti a obětí a často ovládali těla a mysli ostatních. A ten výzkum nějak zahrnoval i zplozence…

Valya nikdy neslyšela o zplozencích, kteří by vládli takovou magií. Vždy je považovala za nemyslící hrdlořezy a krvavá magie si žádala značnou zručnost.

„Něco takového…“ řekl Caronel. „Budete hledat zprávy o Strážcích, kteří se chovali… podivně. Neuposlechnutí rozkazů, opuštění stanovišť a podobně. Také budete hledat zmínky o neobvyklých zplozencích – takových, kteří mluví a myslí jako lidé. Mohlo k tomu dojít zároveň i nezávisle na sobě, na tom nezáleží. Zaznamenáte obojí.

Samozřejmě, ne každý, kdo byl podobných událostí svědkem, si je vyložil správně. Záznamy mohou být nejasné a náchylné k přehánění a zkreslení. Avšak každá zmínka, kterou najdete, nám může pomoct. Chápu, že může být obtížné odlišit incidenty, kdy Strážci nevysvětlitelně zmizeli, od obyčejných dezercí, nebo k tomu mohlo dojít v pevnostech, kde při bojích došlo k masakrům. Také si uvědomuji, že mohou být problémy s jazykem, proto se soustřeďte jen na několik staletí staré materiály. Buďte nanejvýš pečliví.“

„Kdy bychom měli začít?“ zeptala se Valya.

„Dnes,“ odpověděl Caronel. Vstal, uhladil si na tmavě modré tunice neviditelně záhyby. „Vlastně hned, jak se najíte.“

Tím hovor skončil. Valya, které se zmocnilo nervózní vzrušení, se musela k polykání jídla nutit. Přestože měla ještě před chvílí hlad, teď jí chléb a sýr připadaly bez chuti jako piliny.

Když dojedli, Caronel je odvedl dlouhou zaprášenou chodbou. Napravo na stěnách visely tapisérie zobrazující ve zbrojích zakuté Strážce na gryfech, kteří rozsévali smrt mezi ječícími zplozenci. Střílnami nalevo procházelo jen tolik světla, aby rozjasnilo jejich vybledlé barvy.

Mezi některými tapisériemi byly pověšené zbraně. Vypadaly jako dílo zplozenců – černá, vykrystalizovaná divokost; kruté, neohrabané a děsivé nástroje. Čepele pokrývaly staré skvrny. Asi krev. Nebo něco horšího. Valya to nedokázala poznat. Se zachvěním odvrátila zrak.

„Musíš se dívat,“ zašeptal vedle ní Sekah. Mladíkovy oči se upíraly k promáčklému zakrvácenému štítu. „Musíš pochopit, proč je tak důležité je zastavit. Přijímání, Volání… stojí to za to, když tím zadržíme zplozence. Jednou pochopíš, co jsou zač.“

Valya zavrtěla hlavou, pevně sevřela rty. Přesto vzhlédla, krátce se podívala na zbraně na stěnách a tapisérie připomínající strašlivé bitvy, ve kterých ty zbraně patrně ukořistili. Pak sklopila zrak, znovu se zachvěla a dívala se jen na prsty u nohou, když je Caronel prováděl chodbou a pak je po schodišti odvedl do velké weisshauptské knihovny.

Byl to úchvatný pohled, knihovna připomínala spíš katedrálu. Obrovská klenutá okna shlížela na sousední dvůr a zaplavovala propojené místnosti slunečním světlem. Řady a řady polic z šedého kamene, obtěžkané zažloutlými knihami a pouzdry se svitky, jako by se před mágy táhly do nekonečna. Svícny s voňavými svíčkami visely na skřípajících železných řetězech a naplňovaly knihovnu příjemnou vůní včelího vosku, cedrového dřeva a starého kouře. Stěny bohatě zdobily reliéfy heraldických gryfů, prastarých erbů a ornamentálních rostlin – pomeranče, granátová jablka a vinné hrozny. Ovoce, které sochař postrádal ve vyprahlém Anderfelu, hádala Valya.

„Začněte s dokumenty ze Čtvrté nákazy,“ pověděl jim Caronel, zavedl je do menší místnosti, která se otevírala do hlavní haly knihovny. „Se staršími záznamy už si většina z nás neporadí. Pokud jste studovali dávné jazyky, budeme jen rádi, když se na ně podíváte… Ale hádám, že asi ne, takže pro vás budou výzvou i kroniky ze Čtvrté nákazy.“

Zastavil se u klenutého průchodu a mávl na ně, ať jdou dál. Horní polovinu místnosti lemovaly police s řadami v kůži vázaných knih. Vypadaly jako oficiální záznamy, které písaři po ověření zapisovali v tichých pokojích. Pod úhledně seřazenými šedými svazky u stěn stály velké, železem okované truhlice. Dvě byly otevřené, odhalovaly směsici knih, papírů, potrhaných pergamenů a zápisníků, které podle všeho srovnali jen podle velikosti, ale jinak úplně nahodile.

„Truhlice obsahuji primární materiály. Původní hlášení, poznámky z terénu, dopisy od Strážců a vojáků. Tam pravděpodobně najdete to, co hledáme,“ řekl od vchodu Caronel.

Valya ho skoro neslyšela.

Uprostřed místnosti stál na podstavci z bílého mramoru skleněný sarkofág. Z jeho vrcholu skoro až ke stropu vybíhala dvojice obrovských, kroutících se černých rohů, jejichž špičky se ztrácely ve stínech. Sarkofág byl od pohledu velice starý; lehce obarvené skleněné tabulky zasazené do jeho stěn a víka byly pečlivě obroušené, aby se zakryly býčí oka, vlnky a další vady typické pro staré sklo. Skleněné tabulky na rakvi nebyly větší než Valyina dlaň a nehyzdil je jediný kaz.

Mladá kouzelnice měla pocit, jako by upadla do nějakého transu, když prošla průchodem a přistoupila k sarkofágu. Skrz mříž ze skla a olova mohla vidět silveritovou plátovou zbroj, která se lehce leskla ve slabém světle. Nevypadala jako slavnostní. Hrudní plát zdobily rytiny gryfů Šedých strážců a další, prostší zdobení bylo i na náramenících a přilbě, zbroj však vypadala hodně používaně. Kožené popruhy pokrývaly skvrny starého potu, a ať už zbroj vyleštil kdokoliv, nedokázal odstranit všechny škrábance.

Prázdné rukavice ležely na dvou zbraních – dlouhém noži v jednoduché kožené pochvě a elegantním prohnutém luku s dvěma šedobílými pery přivázanými na vrcholku jako střapec. Pohled na ta skrvnitá pera, naježená věkem, Valyu přiměl se rychle nadechnout, když je poznala.

Ty jsou Garahelovy.

Garahel byl největší elfský hrdina, jakého kdy Thedas poznal. Jako Šedý strážce byl klíčovou postavou shromažďování spojenců při Čtvrté nákaze a sám pak zabil arcidémona Andorala a obětoval vlastní život pro zlomení síly zplozeneckých hord.

Každé elfské dítě jeho příběh znalo. Garahelovi v jejich srdcích patřilo čestné místo. Jako elf si protrpěl stejná ponížení jako oni. Byl vyvržencem, plivali na něj, opovrhovali jím, ale on se povznesl nad opovržení, a nejenže svým starým nepřátelům odpustil, on je i zachránil před jistou zkázou.

Sám ukončil Čtvrtou nákazu a zachránil Thedas.

Valya zbožně přejela prsty nad skleněnými fazetami rakve. Neodvažovala se jich dotknout, umazání Garahelova památníku jí připadalo jako hřích. Ale i při tom lehkém otření jí kůží projelo vzrušené mravenčení. Hrdina Čtvrté nákazy.

Do místnosti za ní vstupovali ostatní mágové. I oni se podívali na rakev s korunou z černých pokroucených rohů. Jejich výrazy se ze zmatku změnily v úctu, když si všichni tiše uvědomili, komu patří zbraně a zbroj ve skleněném sarkofágu – a čí rohy se jako pomník tyčí nad jeho památníkem.

Caronel se za nimi usmál. „Uchováváme tu relikvie ze všech Nákaz. Není to jen knihovna. Je to památník na počest padlých.“ Odtáhl ruku od stěny průchodu a udělal krok vzad. „Kdybyste cokoliv potřebovali, zavolejte. V knihovně jsou neustále nějací Strážci a kastelánova pracovna je nedaleko. Vzadu napravo je umývárna, hned vedle vitríny se zlobřími rohy. Vrátím se, až bude čas na oběd.“

Pak odešel a nechal je samotné s knihami, truhlicemi a arcidémonovými rohy.

„Myslíte, že jsou to skutečné Garahelovy zbraně?“ zašeptala Padin. Byla z nich nejstarší a nejvyšší, vytáhlá světlovláska s poďobanými tvářemi a zlozvykem věšet ramena v marné snaze vypadat menší.

„Samozřejmě, že jsou,“ řekla Valya. „Strážci by neměli padělky.“

„Kde máme začít?“ zeptal se Sekah. „U oficiálních záznamů, nebo v truhlicích?“

Valya zaváhala. O skutečné historii Čtvrté nákazy toho věděla velmi málo. Garahelovo hrdinství bylo známou legendou a slyšela staré písně jako „Krysojedovo bědování“ a „Sirotek s pěti pery“, které pocházely z nechvalně proslulého obléhání Hossbergu, ale detaily o přesunech vojáků a bitvách neznala. Netrvala Čtvrtá nákaza déle než deset let? To znamenalo hodně dlouhé boje. Kde by měli začít při pátrání po neobvyklých zplozencích a Strážcích, kteří neplnili své povinnosti?

„Začneme s bitevními mapami,“ rozhodla. „Možná něco poznáme z přesunů vojsk Strážců. Obraz by měl vydat za tisíc slov, neříká se to tak?“

„Když víš, jak ho přečíst,“ zabručela Berrith. Pohledná plavovláska měla stále špatnou náladu, že si jí Caronel nevšímal.

Nikdo další neprotestoval. Padin zvedla velkou knihu obsahující oficiální verze bitevních map Strážců a začala v ní opatrně listovat. Kniha byla velmi stará, ale navržená tak, aby odolávala zubu času. Papír posílila kouzla a barevné linky vyznačující řeky a lesy byly na tvrdých béžových listech stejně jasné jako v den, kdy je nakreslili.

Téměř od samého počátku mapy ovládali zplozenci. Jejich síly byly označené prostými černými značkami, hrozivými ve své strohosti. Neustále pochodovali, pohlcovali království, při svém vražedném tažení vymazávali jména osad, vesnic a měst. Uniformita značek však Valyi neprozrazovala nic o tom, o jaké zplozence jde a jakým způsobem území dobývali.

Místo toho obrátila svou pozornost k přesunům Strážců. Možná bude snazší odhalit vzor v jejich reakcích na hordu.

Na rozdíl od zplozenců nezastupovaly Strážce na mapě stejné symboly. Gryfy představovala stylizovaná orlí hlava, někde červená a jinde modrá, předpokládala, že jednotkám veleli dva různí velitelé. Kavalérie měla koňské hlavy, znovu v různých barvách, a pěchotu představovaly hroty kopí. Malé praporce pod kopími upřesňovaly, zda se jedná o Strážce nebo jejich spojence z různých národů.

Ani u nich však neviděla žádný vzor, přinejmenším to nedokázala bez potřebného kontextu poznat z pouhého prohlížení map. Ostatní mágové postupně dospěli ke stejnému závěru a rozptýlili se, otevírali truhlice a probírali se původními dokumenty.

Valya se tvrdohlavě držela map. Chtěla se alespoň propracovat na konec knihy, než to vzdá a zkusí něco jiného.

Poznámka na okraji jedné mapy ale upoutala její pozornost. Na první pohled vypadala jako další městečko nebo vesnice někde za Starkhavenem, nacházelo se na samém okraji zplozeneckých hord, které ho nepochybně brzy zničily. Nic pozoruhodného.

Ale jméno bylo elfské slovo pro „gryfy“, což vypadalo jako zvláštní volba pro lidské město, a do papíru pod ním byl vetřený lehce se třpytící prach. Lyrium. Bylo ho velmi málo a silně ho zředili, ale Valya díky učednickým létům v Kruhu mágů lyriový prach poznala okamžitě. Zelenomodrý svit, neměnný ve světě živých i v Úniku, byl v Thedasu čímsi jedinečným.

Ohlédla se přes rameno. Nikdo si jí nevšímal, všichni se ponořili do prohledávání vlastních dopisů a deníků.

Valya opatrně, ale zvědavě přitáhla vlákno magie z Úniku a pokusila se na mapu podívat přes chvějící se magickou čočku. Matně modrý achát v její holi žhnul, ale jen slabě; kdyby se na ni někdo podíval, mohla by to svést na odražené sluneční světlo.

Nikdo se neohlédl, a když se Valya podívala na mapu, byla za to vděčná. Na papíře se třpytil jediný řádek elfského písma, modře svítil, jak do lyriového inkoustu proudila magie.

Lathbora viran.

Jakmile ta slova uviděla, pustila se Valya Úniku. Inkoust na papíře znovu vybledl do neviditelnosti, ale v její mysli jasně zářil dál. Lathbora viran.

Forma slov byla archaická, stejně jako písmo, ona však chápala, co znamenají. V lidském jazyce pro ně neexistoval přesný překlad, nebo o něm Valya nikdy neslyšela, fráze by se však dala hrubě shrnout jako „cesta k místu ztracené lásky“. Šlo o citát z jedné z mála starých básní, které se ústně předávaly mezi Dály a v odlukách. Popisovala hlubokou touhu po kráse, kterou ve skutečném životě nemůže nikdo spatřit. Šlo o sladkobolný pocit, podobný nostalgii, ale proložený větší hořkostí, protože nostalgický člověk vzpomínal na ztracené potěšení, zatímco ten zažívající lathbora viran toužil po něčem, co nikdy skutečně nepoznal.

„Pod ostružiníkem jsem to ucítil,“ zamumlala polohlasně Valya. Tak báseň začínala, trháním voňavých ostružin, sladkých i hořkých, a přáním vzpomenout si na dávno ztracenou vůni Arlathanu.

Samotná báseň byla lathbora viran, protože zatím nepotkala elfa, který by si ji pamatoval v původní elfštině. Zůstalo jim jen pár slov a kostra příběhu, samotnou báseň však museli neochotně znovu vytvořit v lidském jazyce. Elfové v odluce dostatečně neznali vlastní historii a mateřský jazyk, aby si dokázali připomenout ztracená umělecká díla své kultury. Dokonce ani nevěděli, jak se původně jmenovala. Básni se říkalo „Pod ostružiníkem“, protože její skutečné jméno dnes nikdo neznal.

Bylo zvláštní něco takového najít na válečné mapě ze Čtvrté nákazy. Valya nepochybovala, že lyriová zpráva pocházela ze stejné doby jako mapa. Kouzlo, které ji skrývalo před běžnými lidmi, bylo možná vetkáno přímo do ochrany, která pečovala o viditelné kresby na mapě.

Ale proč? Proč by někdo ukrýval úryvek z básně, který může najít jen mág a pochopit jen elf? Pokud to však nebyla jen pouhá nezvyklá nostalgická poznámka…

Neviděla na reliéfu v sousední místnosti i ostružiny?

Valya to šla zjistit. Hlavní sál knihovny byl téměř prázdný, jen jeden šedovlasý Strážce se díval z okna na ptáky zpívající na nádvoří. Valya kolem něj tiše prošla, zatímco si prohlížela ovoce na stěnách.

Přesně jak si pamatovala – fíky, granátová jablka, citrusy… a jeden ostružiník s květy se širokými okvětními lístky mezi pupeny a zralými ostružinami. Kamenné šlahouny obtáčely držák pochodně mezi dvěma policemi a natahovaly se dolů k lavičce z šedého kamene zasazené do stěny.

Valya se podívala pod držák. Nic zvláštního nenašla. Pod lavičkou však zahlédla další slabý třpyt lyriového prachu rozetřeného po jednom kameni ve stěně. Tentokrát ho bylo tak málo, že by si ho nevšimla, kdyby nebyla pod nedávným vlivem Úniku.

Znovu se ohlédla přes rameno, jestli ji někdo nesleduje, než se dotkla Úniku a usměrnila trochu své magie do lyriem potřeného kamene. Ten se o kousek pohnul.

Napjatá nervózním vzrušením, chytila Valya kámen konečky prstů a nejistě ho vyviklala ze stěny. Když ho skoro celý vytáhla, opatrně ho položila na podlahu a oddechla si úlevou, že to dokázala provést tak potichu.

Za uvolněným kamenem byla ve zdi malá díra a v ní jedna kniha. Malá, ale tlustá. Desky měla odrbané a špinavé od krve a stránky pokroutila vlhkost, ale jinak se zdála být v dobrém stavu. Valya se kousla do rtu, než ji vytáhla ven a vrátila kámen na místo. Pak se posadila na lavičku, jako by se vůbec nic nestalo.

Otevřela knihu, nejistá, co od ní může čekat. Byla popsána rychlou nedbalou rukou, písmo bylo ženské, ale ani náhodou elegantní.

Roku 5:12 Ušlechtilosti, začínala, jsme můj bratr Garahel a já odletěli do Antivy.

2.

5:12 UŠLECHTILOSTI

Když se Isseya podruhé vyšplhala do gryfova sedla, mířila do války.

Ani ona, ani její bratr Garahel na to nebyli připraveni. Zelenější než žáby se zkaženým žaludkem, říkal o nich jejich poručík a měl pravdu.

Oba se stali Šedými strážci ani ne před rokem a k Rudému křídlu gryfích jezdců je přidělili teprve před čtyřmi měsíci. Stále cvičili na koních s prkny připevněnými k sedlům, která měla napodobovat gryfí křídla. Garahel a Isseya letěli jen jednou, přivázaní v sedlech a se zkušenějšími Strážci u otěží – a tehdy šlo o pouhý test, zda mladí Strážci netrpí ochromující závratí nebo strachem, který by je vyřadil z dalšího výcviku. Za obvyklých okolností by se do vzdušného boje nedostali další rok.

Nákaza však na nikoho nečekala.

Před čtyřmi měsíci se ze severu začali valit zplozenci, odpovídali na volání nově probuzeného Starého boha. Vyřinuli se z hlubin země, využívali trpasličích Hlubokých cest, aby cestovali nespatřeni lidským zrakem. Naprosto zaskočené národy Thedasu nedokázaly zplozeneckým hordám vzdorovat.

Antiva, na kterou zaútočili jako první, ztrácela území tak rychle, jak jen obludná armáda dokázala postupovat. Roztroušená domobrana odlehlých městeček a vesnic nepředstavovala pro zplozence žádnou překážku. Strhli a rozdupali jejich hradby, povraždili jejich obyvatele nebo je odvlekli do Hlubokých cest, kde je čekal ještě horší osud.

Říční přístav Celeny, proslavený svými elegantními mosty a sochami, padl po obléhání, které trvalo pouhé čtyři dny. Mrtvoly v řece plavaly ještě několik týdnů. Lidé v Antivě, stejnojmenném hlavním městě, se dívali na proplouvající mrtvá těla, jak je proud odnáší do moře, a jejich strach narůstal s každou nafouklou mrtvolou.

V tak zoufalých podmínkách nezbýval na dokončení výcviku mladých Strážců čas. Teprve když Isseya letěla do Antivy, tiskla se k zádům staršího Strážce před sebou a mžourala ve šlehajícím větru, pochopila, v jak velkém nebezpečí se musí hlavní město nacházet.

Město Antiva se rozkládalo na okraji třpytivé modré zátoky. Obklopoval ho deset mil široký pás zeleně farem a sadů, který se táhl dál podél břehů řeky protékající ruinami Celeny. Za nimi úrodnou krajinou Antivu pohlcovala Nákaza. Hniloba, která zplozencům kolovala v žilách, při jejich pochodu otravovala zemi.

I tisíce stop vysoko na obloze Isseya viděla holou a zmrzačenou zem v místech, kudy horda prošla. Nad ní se na obloze shlukovala černá mračna. Bezlisté stromy stály jako kostění strážci nad potoky, kde hladina mezi břehy klesla tak hluboko, jako by je zem chtěla vypít. Obilí na polích seschlo a hnilo, mezi pokroucenými stébly nezůstal ani kousek zeleně. Těch několik zvířat, co viděla, byli většinou supi nebo vrány; jejich shrbená těla byla vychrtlá a bez peří kvůli hnilobě, kterou se nakazili při požírání mrtvol zplozenců.

Samotná armáda zplozenců byla jako skvrna z černých kroužkových zbrojí a potrhaných praporců. Isseya je skoro nedokázala rozeznat. Zatímco samotní zplozenci létat neuměli – s výjimkou arcidémona, kterého zatím zahlédlo jen pár lidí – jejich šípy a kouzla do vzduchu dosáhly, a proto gryfové vystoupali dostatečně vysoko, aby se jim vyhnuli. Oblaka jim zakryla výhled na vířivce a svíječe nahlučené kolem vyslanců a zlobrů a Isseya jim za to byla vděčná.

Za armádou znovu klesli níž, protože vzduch nahoře byl příliš řídký a chladný, aby se v něm gryfové udrželi delší dobu. Když přelétali nad Antivou, Isseya ve zpustošeném kraji nezahlédla ani človíčka. Všichni byli mrtví, na útěku nebo se skrývali. Za hradbami hlavního města Antivy jich však tábořily stovky, zoufalí uprchlíci v hadrech žili ve vozech a primitivních přístřešcích a snědli všechno, co dokázali najít. Městské brány před nimi zavřeli; stalo se tak v den, kdy do města dorazily zprávy o Nákaze, ale oni neměli, kam jinam by šli.

„Takhle to nezvládnou,“ zašeptala elfka do zad svého společníka.

Nečekala, že její slova překonají hukot větru a tlukot gryfích křídel, ale starší Strážce ji slyšel. Jmenoval se Huble a Isseya ho moc dobře neznala. Byl to starý šedovlasý veterán, přežil bezpočet bojů s vířivci a svíječi a většinu času trávil na cestách daleko od Weisshauptu na zádech svého gryfa Černodrápa. Nebylo snadné ho vyděsit, a přesto měl ve tváři pochmurný výraz, když se otočil v sedle, aby jí odpověděl.

„Ne, nezvládnou,“ řekl a vrátil se k řízení gryfa.

O pár minut později kroužili nad Antivou. Isseya si jednou rukou chytila povlávající prameny vlasů a natáhla krk, aby mezi Černodrápovými zabírajícími křídly viděla dolů. Mnohokrát slyšela o krásách Antivy, na vlastní oči je však nikdy neviděla.

Přístavní město mělo být blyštivým drahokamem Thedasu a pohledu ze vzduchu tomu odpovídal. Nákaza se zatím hlavního města nedotkla. Mořská třída byla stále nádherná, dlažba barvy tyrkysu a jasné zeleně kontrastovala s bílým mramorem hlavní ulice. Zlaté náměstí odráželo sluneční paprsky na tucty pozlacených soch, které široké prostranství zdobily. A při pohledu na překrásný Královský palác se vám tajil dech, když jeho štíhlé věže a barevná okna odrážely světlo zapadajícího slunce.

V přístavu však nekotvilo tolik lodí, kolik by Isseya čekala. Bylo tam několik královských válečných korábů a hrstka menších plavidel s namalovaným antivanským zlatým drakem, ale jen hrstka obchodních lodí. Hádala, že většina jich uprchla do bezpečnějších přístavů. A spolu s nimi tolik pasažérů, kolik si mohlo dovolit zaplatit přemrštěnou cenu požadovanou kapitány. Dokonce se zdálo, že tam chybí i malé rybářské loďky.

Na ulicích s překrásnými balustrádami také neviděla skoro žádné měšťany. Trhy byly vylidněné a stánky většinou prázdné. Přestože hrozba zatím nedosáhla bran Antivy, její obyvatelé se již krčili ve svých domech a připravovali na bouři, o které věděli, že se na ně žene.

Pak gryf klesl za vnitřní hradby kolem paláce a Isseyu o výhled na město připravila vysoká kamenná stěna.

Na palácovém nádvoří zuřila prašná bouře. Ke Královskému paláci byly přiděleny dva tucty gryfů spolu s odpovídajícím počtem Šedých strážců, rachot a chaos následující po jejich příletu palácové služebníky naprosto zaskočil. Obzvláště velké problémy dělali gryfové, velká zvířata byla teritoriální a vznětlivá a po dlouhém letu obzvláště podrážděná. Několik jich vylétlo na hradby, kde mávali křídly a vřískali na každého, kdo se k nim přiblížil.

Antivané gryfy obcházeli velkým obloukem, když Strážcům přinesli víno a chléb, a Isseya jim to nevyčítala. Pracovala se zvířaty celé měsíce – kartáčovala je, krmila a učila se poznávat jejich neustále proměnlivé nálady – a přesto i v ní okřídlení dravci běžně vzbuzovali strach.

Dospělý gryf mohl mít od ocasu po zobák víc jak dvanáct stop a ještě větší rozpětí křídel. Samci vážili víc jak tisíc liber, samice o trochu méně. V zobácích měli dost síly, aby bez potíží zlomili losí stehenní kost, a jejich drápy drásaly plátovou zbroj jako mokrý papír. Přestože Šedí strážci vybírali gryfí jezdce mezi menšími a lehčími členy, aby zvířata mohla sloužit déle i za nejdrsnějších podmínek, zdravý gryf dokázal bojovat, i když mu na zádech seděli dva jezdci v plné plátové zbroji. Byla to divoká a nebojácná stvoření, spojení bouřlivé krásy a vznětlivosti.

Isseya je milovala. Milovala jejich sílu, eleganci i pižmový, jakoby lví pach. Líbilo se jí, jak přivírali zlaté oči, když byli spokojení s kartáčováním, a jejich dunivé drnčivé vrnění. Milovala neomezenou svobodu, kterou měli ve vzduchu, a výjimečný dar létání, o který se dělili s jimi vybranými jezdci.

Protože gryfové si vždy vybírali. Nikdo nemohl velká zvířata přinutit nést jezdce, které nechtěla. Gryf by se raději vrhl proti skalní stěně, než by sloužil pánovi, kterého nesnášel. Nikdy se nechovali jako služebníci nebo otroci. Gryfové byli buď rovnými partnery, nebo nepřáteli.

Proto trvalo tak dlouho vycvičit nového gryfího jezdce a proto Isseya Antivanům nevyčítala, že se mají před svými obrovskými okřídlenými hosty na pozoru. Gryfové nebyli jako psi a koně nebo jako strakaté lovecké kočky, které prý bohatí Orlesiánci předváděli na ozdobných vodítkách. Oni byli hrdí, žárliví a divocí, na což žádný rozumný člověk nikdy nezapomínal.

Strážci určitě ne. Pomohli sluhům rozmístit vany s vodou pro gryfy a jednoho staršího Strážce tu nechali, aby na ně dohlédl, než odešli do paláce. Nakrmí je později a odděleně. Předhodit jim maso, když jsou takhle nahlučení, by mohlo vyvolat střety.

Isseya doufala, že žádného dobromyslného sluhu nenapadne jim něco nabídnout, ale ona dnes večer službu u gryfů neměla. Následovala ostatní do stínů paláce, srovnala krok se svým bratrem.

Garahel si po cestě vytřásal prach ze zlatých vlasů. Obličej už si umyl, asi si ho nenápadně opláchl několika dlaněmi vody z gryfích napajedel. Isseya skryla úsměv. Její bratr byl neskutečně marnivý… Musela však uznat, že k tomu má důvod. Elfové byli všeobecně považováni za pohlednější než lidé, ale Garahel byl výjimečný i podle jejich měřítek. Vysoké lícní kosti, jasné zelené oči a úsměv, při kterém se ženám – a také pár mužům – chvěla kolena. Vypadal mnohem lépe než ona, a upřímně řečeno, Isseya za to byla vděčná. Krása byla pro elfku v Thedasu krutým požehnáním.

Dnes se však její bratr neusmíval. Nikdo se neusmíval. Pokud byla nálada ve městě pochmurná, v Královském paláci jako by se chystali na pohřeb.

Huble je provedl přes vnější obranné a vnitřní dekorativní hradby. Sluhové se tiskli ke stěnám, když je Strážci míjeli, sledovali je s ustrašenou nadějí v očích. Palácoví gardisté, všichni oblečení v ceremoniální zbroji s hrdým zlatým drakem Antivy, na ně kývli a u každých dveřím jim uctivě ustoupili z cesty.

Přestože Huble nasadil rychlé tempo, připadalo jí jako věčnost, než dorazili k jejich publiku. Isseya si vždy myslela, že pevnost Weisshaupt je největší stavbou na světě, ale antivanský Královský palác se jí vyrovnal.

Když prošli zahradou plnou voňavých popínavých růží barvy tuctu odstínů rudé a žluté, dorazili do malého sálu, kde je očekával král s královnou. Byl s nimi i velitel Šedých strážců Turab, zavalitý rudovousý trpaslík, který velel Šedým strážcům v Antivě, a malý hlouček draze oblečených mužů a žen; Isseya je odhadovala na vyšší šlechtu.

„Huble,“ přivítal ho velitel strohým pokývnutím. „Doufám, že jste po cestě neměli potíže?“

„Ani ne,“ odvětil Huble. Formálně se uklonil králi a královně. Antivanští vladaři odpověděli odměřeným přikývnutím. Isseya hádala, že králi Elaudiovi je kolem pětačtyřiceti. Byl to pohledný, ale ustrašený muž, který viditelně váhal před každým pohybem. Jeho královna, Giuvana, vypadala trochu starší. Tmavými ořechovými vlasy se proplétaly šedé prameny, vážnou tvář změkčovaly vrásky smíchu.

Jejich královský svazek měl být jedním z těch vzácných, které vznikly z lásky. Královna se narodila v bohaté a vážené obchodnické rodině, její krev však byla podle standardů antivanského královského dvora skandálně neurozená. Král Elaudio se s ní oženil i tak a jejich svazek si s postupem let získal i přízeň lidu. Nepochybně pomohlo, že královna byla velkou patronkou umění a utratila značné jmění při zkrášlování hlavního města. Její vliv učinil Antivu centrem umění a kultury Thedasu, soupeřila s největšími městy v Orlais i dekadentním Tevinterským impériem.

„Přišli jste nám pomoct bránit město?“ zeptala se královna Giuvana. Nemluvila nahlas, vládlo tu však takové ticho, že se její slova nesla celým sálem. „Zachráníte Antivu v nouzi nejvyšší?“

Bylo těžké zklamat tu tichou poníženou prosbu. Šedí strážci však zjevně mínili udělat právě to. Huble a Turab si vyměnili pohledy, než lidský Strážce zavrtěl hlavou. „Ne, Vaše Výsosti.“

Královninu tvář zastínilo zamračení. „Ne? Pokud město padne, bude toho tolik ztraceno. Sochy, hudba, umění. Naše knihovny. Naše mozaiky. Nejen samotná díla, ale i vědomosti, jak je vytvořit. Nemůžete po nás chtít, abychom opustili odkaz tolika generací.“

„Město Antiva nelze ubránit,“ odpověděl jí klidně Huble, dělil svou pozornost mezi oba panovníky. „Ne dlouho. Pár dní, pár týdnů, když budeme mít štěstí. Víc ne. Varování nepřišlo dost brzy, abyste se mohli připravit. Zplozenci se Antivou probili příliš rychle. Město nemá dost zásob jídla, vycvičených vojáků a zbraní a zbrojí, kterými byste je vybavili. Moře trochu pomůže, ale zplozenci překonají hradby dlouho předtím, než vás zkusí vyhladovět.“

„Naše hradby jsou velmi silné,“ ohradil se váhavě král Elaudio.

„To jsou, Vaše Výsosti,“ souhlasil Turab. Prohlásil to s takovou vlídností, jaké jen byl drsný trpaslík schopen. Isseya na něm poznala, že mu místní lidé přirostli k srdci a že ho nijak netěší, když tu ničí jejich naděje. „To ony by nám zajistily ty týdny.“

„To nemůžeme udělat vůbec nic?“ zeptala se královna. Do melodického hlasu se vplížila nevíra, zněl slabě a zlomeně. „Jak mohou Šedí strážci tak snadno přijmout porážku? Bardi o vás pějí legendy, ale vy po nás chcete, abychom se vzdali celého města – celé naší země – dřív, než dopadne první úder?“

„Města obklopeného mořem, jehož venkov obsadili zplozenci,“ odpověděl jí Huble. Do jeho hlasu naopak prosakovaly netrpělivost a vztek, přestože na obličeji zůstala ztuhlá uctivá maska. „Podívali jste se na mapu hlavního města? Nedostanete žádné posily a zásoby. Zbytek země bude obsazen dřív, než horda dorazí k vašim hradbám. Pravda, zplozenci nemají obléhací stroje, ale oni je nepotřebují. Zlobři budou přes hradby na vaše lidi vrhat zplozence. Nezáleží na tom, jestli dopad přežijí. Jakmile jich dopadne dost, rozšíří hnilobu Nákazy a to bude znamenat konec města. A to jen za předpokladu, že nepřiletí arcidémon. Pak byste neměli ani ty dny.“

Král a královna zbledli. Isseya se nenápadně podívala na antivanské šlechtice. I oni vypadali k smrti vyděšení, sama Isseya cítila nemalý strach. Uplynuly dvě století, co se Nákaza naposledy dotkla Thedasu, dost dlouho, aby se příběhy o Tothovi a Močálu lovců staly pohádkami pro děti.

Teď příšery zpod postelí vylezly a drápy měly opravdu ostré.

„Požádal jsem Hubla, aby přivedl Strážce, kteří nám pomohou s evakuací města,“ pokračoval Turab stejně trpělivým tónem. „Stále máte dost lodí, abyste své lidi odvezli do Rialtské zátoky. Mohou najít útočiště na jednom z větších ostrovů. Zplozenci plavat neumí a nemají žádné lodě, vy a vaši lidé tam budete v bezpečí.“

Král Elaudio na minutku zavřel oči, jako by v duchu počítal. „Budeme mít štěstí, když jich zachráníme třetinu.“

„Když zůstanete a budete bojovat, nezachráníte nikoho,“ zdůraznil Turab. „Vaše Výsosti, tito Strážci jsou ochotní položit své životy při záchraně vašeho lidu. Potřebují však, abyste uprchlíky odvedl do bezpečí.“

„Promyslím to,“ přislíbil tiše král. Zvedl ruce a spojil dlaně v bezhlesném tlesknutí na znamení, že audience skončila.

Velitel Šedých strážců Turab a Huble se vládcům uklonili. Isseya i ostatní Strážci jejich gesto napodobili, než své vůdce následovali ven ze sálu.

„Oni opravdu chtějí, abych chránili jejich město?“ zašeptal k ní Garahel, když znovu procházeli růžovou zahradou. „Kvůli pár malbám a fontánám?“

Krása květin nechávala Isseyu chladnou, stejně jako sluneční paprsky na její kůži. Nedokázala přestat myslet na všechny ty lidi namačkané před městskými branami, doufající ve spásu, která jim bude odepřena, a na lidi za branami, stejně zoufalými, kteří o tu svou možná přijdou, protože král a královna se budou příliš dlouho držet své marné naděje, že odolají obléhání.

„Samozřejmě, že ano,“ zašeptala zpátky. „Jsou to lidé. Chtějí naději.“

„My jim naději dali,“ odtušil Garahel. „Dali jsme jim veškerou naději, kterou tento svět nabízí. A oni si ji nevezmou, protože chtějí víc?“

Isseya nešťastně zavrtěla hlavou, nedokázala svůj smutek vměstnat do slov. Když opustili zahradu a vraceli se chladnějšími chodbami, zachvěla se. Slunce ji ani trochu nezahřálo, ale stíny už se nedaly snést.

Turab je odvedl do kasáren stráží. Část z nich před příchodem Strážců vyklidili. I s Nákazou před branami si palácoví sluhové dali záležet, na každý kavalec položili čisté deky a po zdech rozvěsili sušenou levanduli.

Křehkost malých fialových vonných květů Isseyu trápila. Zplozenci nechápali krásu, neznali malá civilizovaná gesta, která ze světa činila příjemnější místo. Oni jen… zabíjeli a ničili a otravovali, žádné levandule nevyrostou v místech, kudy oni jednou prošli.

Unaveně se posadila na kavalec, přejela prstem po hrubé pokrývce, kterou pro ni vyprala a složila nějaká služka. Pravděpodobně vybrali ty nejlepší deky na znamení díků, že Šedí strážci přijeli zachránit Antivu.

„Musíme je zachránit,“ zamumlala.

Řekla to velmi tiše a nemířila to na nikoho určitého. Pokud ji někdo slyšel, nedal to na sobě znát.

3.

5:12 UŠLECHTILOSTI

Následujícího rána je velitel Turab rozdělil do dvojic a poslal do vzduchu, aby pátrali po možných únikových cestách a místech, kde by se ve městě dalo bránit, a sledovali pohyb zplozenecké hordy. Antivané jim poskytli své nejlepší mapy, spolu s pastevci a lovci, kteří znali skryté stezky kolem města, Turab však chtěl mít oči i ve vzduchu, aby mohl jejich informace porovnávat s nejnovějšími přesuny zplozenců.

Isseya chápala, že jde o poslední možnost. Po kozích stezkách se štěstím odvedou stovku Antivanů a budou předtím muset zaměstnat celou zplozeneckou hordu, aby se jim podařilo uprchnout z města. Pokud však nebude král a královna jednat rychle, nic víc mít nebudou.

Ta myšlenka jí strašila v hlavě, když rukama chytila Hubla kolem pasu a připravila se na gryfův vzlet. Země se roztřásla jako rozbouřené moře, když Černodráp napjal svaly a skočil, tlukoucí křídla rozvířila prachovou bouři. Isseya zadržela dech, zčásti kvůli dusivému prachu a zčásti jako instinktivní reflex. Bylo nemožné, naprosto nemožné nežasnout nad kouzlem gryfího letu.

A pak se ocitli ve vzduchu, ve spirále stoupali nad Královský palác, dokud ze zahrad dole nezůstaly jen malé zelené dlaždice se zlatými skvrnkami a stráže na hradbách nepřipomínaly hemžící se bronzové mravence. Uprchlické stany byly šedohnědou šmouhou za hradbami, přístav špičatým bílým okrajem chladně zeleného moře.

Zdálo se, že je tam ještě méně lodí než dřív. „Oni evakuují?“ zeptala se Isseya.

Huble zavrtěl hlavou, s odpovědí počkal, dokud se Černodráp na vzdušném proudu nestočil k pobřeží. „Král se zatím nevyjádřil, ale mnoho kapitánů na nic nečekalo. Jejich válečné lodě začaly odplouvat hned, jak skončila audience, kde slyšeli, že Šedí strážci město nezachrání. Pod rouškou noci jich uprchl nejméně tucet. Královská garda jednoho z kapitánů ráno chytla a pověsila, ale pochybuji, že tím něco změní. Oběšení je pořád lepší než se nechat zabít zplozenci.“

„Nemůžeme nic udělat?“

„Asi ne,“ odvětil Huble, „ale pokusíme se.“ Pevněji přitáhl otěže na pravé straně Černodrápova krku, naznačil gryfovi, že se má naklonit vpravo a sletět dolů. „Poleťme se podívat na zplozence. Možná zahlédneme něco, co korunované hlavy přivede k rozumu.“

Gryf zůstal nad mraky, využíval šedou oblohu jako úkryt, když přeletěli kruh zelené země kolem Antivy a blížili se k armádě zplozenců. Potom Černodráp opatrně proletěl nakupenými mraky a začal pomalu klesat.

Pod nimi se do dálky táhla zplozenecká armáda, koberec zvrácených tvorů nahlučených kolem potrhaných standart, navlečených ve slátaných zbrojích a ozbrojených primitivními zbraněmi.

Tak vysoko Isseya nedokázala rozeznat tváře jednotlivých zplozenců, jednotlivé druhy však poznala podle jejich tělesné stavby a způsobu pohybu. Svíječi byli malí a zavalití, běželi nízko shrbení jako čtyřnozí pavouci. Vířivci byli vyšší a velmi svalnatí, vedle svíječů působili jako obři. Chodili víc zpříma, postojem se blížili lidem, bílou beznosou tvář vířivce by si však nikdo se skutečným člověkem nespletl. O to se postaraly mrtvé oči, hnilobou poskvrněná kůže a rudohnědé strupy na mrtvolně bledých tvářích.

A nad nimi všemi se tyčili zlobři, rohaté stvůry s kožnatou kůží barvy starých modřin. Černé drápy byly dlouhé jako sekery a stejně smrtící. Podle Isseyiných lekcí ve Weisshauptu patřili zlobři k pár zplozencům, co dokázali ohrozit i letícího gryfa. Jejich schopnost vrhat s hrozivou přesností a smrtící silou balvany jim umožňovala srážet z oblohy gryfy i s jejich jezdci.

Naštěstí to vypadalo, že jich kolem Antivy netáboří mnoho. Pak se Isseya podívala ještě jednou, pozorněji, a zamrazilo ji, když jí došlo, že zlobrů se zdálo být málo jen kvůli porovnání s množstvím ostatních zplozenců v hordě. Mezi tisíci zplozenci napočítala padesát zlobrů, což znamenalo, že v bitvě by bylo v poli dvakrát víc zlobrů než gryfů. I kdyby nepočítala svíječe a vířivce, stála tu proti nim neskutečná přesila.

A svíječe a vířivce nepočítat nešlo. Ani se neodvažovala hádat, kolik nižších zplozenců tu je. Nákaza nenabízela žádné náznaky, podle kterých se odhadovala velikost tradiční armády. Mezi zplozenci se nenacházeli žádní kováři, sluhové nebo jiní civilisté. Žádné zásobovací vozy, ohniště nebo latríny. Jen hemžící se nelidská horda, která nic z toho nepotřebovala.

Mladá elfka se zachvěla a odvrátila se. „Proti tomu nemůžeme bojovat.“

„Ne.“ Huble trhl Černodrápovými otěžemi. Naklonil se a povelem poslal gryfa zpátky nad bouřkové mraky. „Stejně jako Antivané. Doufám, že jsme toho viděli dost, abychom krále přesvědčili.“

Když gryf stoupal do mračen, která sledovala Nákazu, Isseya uslyšela zvláštní slabou melodii, která jí pronikla do mysli. Nepřipadala jí jako skutečný zvuk, spíš jako by vycházela zevnitř jí samé, jako by si pobrukovala nějaký popěvek.

Takovou píseň by si však představit nedokázala. Nic krásnějšího nikdy neslyšela. Trýznivá a nepřirozená, jako by ji táhla k nostalgické vzpomínce na slastný okamžik, o kterou přišla, ale pro jejíž vybavení by udělala vše. Úplně vše.

Z tranzu ji vytrhlo Černodrápova zavřeštění. Gryf trhal hlavou proti napnutým otěžím, málem je vyrval z Hublova horečnatého sevření. Starší Strážce je přitáhl, očividně si to však neuvědomoval. Ztuhle seděl v sedle, a přestože Isseya neviděla jeho tvář, tušila, že se ho zmocnila stejná hudba, která předtím uchvátila i ji.

Vyplašená vlastní troufalostí mu vrazila pohlavek.

Huble se v sedle napřímil a zaklel. Okamžitě povolil otěže, přenechal let Černodrápovi, než se napůl omluvně otočil k Isseyi, když prolétali mraky. „Díky.“

„Co to bylo?“ zeptala se otřesená elfka.

Huble neodpověděl, dokud je hradba mračen neoddělila od zplozenců dole. „Arcidémon.“

Isseya se znovu posadila, vděčná, že ji popruhy drží pevně na místě. Tichý, zasténání podobný zvuk unikl přes její rty a odletěl ve větru. Nohy a páteř jako by se jí proměnily v rosol.

Samozřejmě, že arcidémon provázel Nákazu. Arcidémon byl příčinou Nákazy. Přesto ji rozrušilo pomyšlení, že jeden ze zkažených Starých bohů sedí dole v mase zplozenců a oddělují ho od nich jen vzduch a Černodrápova křídla.

A nejvíc ze všeho ji vyděsilo, dokonce víc než nepředstavitelná zkáza, kterou arcidémon brzy rozpoutá v tom malebném, nešťastném městě na pobřeží, jak překrásná jí ta melodie připadala.

Po zbytek letu zpět do Antivy Isseya tiše seděla na Černodrápových zádech, nedařilo se jí spojit hrůzy zplozenců a půvab jejich písně.

„Za to může hniloba,“ pověděl jí později Turab, když seděli v kasárnách a čekali, až jim palácoví sluhové naservírují večeři. Isseya konečně sebrala odvahu, aby hrozivě vyhlížejícího trpaslíka oslovila, a zjistila, že se s ním mluví nečekaně snadno. Pod rozježenými zrzavými vousy a poškrábanou šedou plátovou zbrojí velitele Strážců se skrývalo dobré srdce, kterému záleželo na jeho podřízených.

Zesílil hlas, aby ho všichni slyšeli, veteráni i novopečení rekruti, přestože bylo jasné, že jeho slova patří především těm druhým. „Hniloba v nás, která nám umožňuje cítit zplozence a chrání nás před jejich poskvrněním, nám také zprostředkovává některé jejich prožitky. Patří mezi ně i arcidémonova píseň. Je to ta samá melodie, kterou uslyšíte, když nadejde vaše Volání, a bude sílit, jak se bude hniloba zakusovat hlouběji do vašich kostí. Jednoho dne, pokud budete čekat příliš dlouho, jí už nedokážete odolat. Proto je vaší povinností na Volání odpovědět, dokud máte na výběr.“

„Dojde k tomu rychleji, když jsme teď slyšeli arcidémonovu píseň?“ zeptala se Isseya.

Turab pokrčil rameny, ocel a silverit zavrzaly. „Možná. U každého z nás je to trochu jiné.“

„No, alespoň se máme na co těšit,“ řekl Garahel a v hraném veselí se plácl dlaněmi do stehen. „A hle, podívejte, přichází večeře. Z toho příběhu mi pořádně vyhládlo.“

Isseya se bratrově vtipu smát ani nesnažila. Vzala si ze sluhou tlačeného vozíku dřevěnou misku a z dalšího si posloužila chlebem a dušeným masem. Jídlo nemělo žádnou chuť. Mohl by to být nejsladší koláč nebo nakládané vepří lejno, ale právě teď by jí to chutnalo stejně.

Byla tak hrdá, když ji vybrali k Šedým strážcům. Všichni věděli, že Strážci přijímají jen ty nejlepší – nejpřesnější lukostřelce, nejzkušenější mágy a nejmazanější taktiky. Pro ni a jejího bratra to představovalo šanci vymanit se z polootroctví v lidském městě žijícího elfa a bez omezování prokázat své kvality.

O Volání samozřejmě věděla. Všichni, kdo se kdy přidali k Šedým strážcům, věděli, že zplozenecká hniloba, kterou do sebe vpustili při Přijímání, je jednoho dne pohltí a dožene k šílenství a k smrti. Mohlo to trvat třicet let a víc, ale pokud žili dost dlouho, nakonec podlehli všichni. Jejich jedinou volbou bylo vydat se do Hlubokých cest na sebevražednou výpravu a zabít co nejvíc zplozenců dřív, než sami zemřou. To bylo Volání – osud, který je všechny čekal, pokud je něco nezabije dřív, a předzvěst konce, co se Strážců držela jako stín.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední let.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.