Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

Vasilij Mahaněnko

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

Pavel Korněv

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

Michael Atamanov

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet *

Vnější hrozba *

Zásadní změna *

Pavučina světů *

Alexej Osadčuk

Mirror World

Projekt Každodenní Rutina

Citadela

Pouť vyděděnce *

* Připravujeme

Originally published in English under the title The Citadel by Magic Dome Books, 2016

Copyright © Alexey Osadchuk 2016

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2016

English Translation © Irene Woodhead and Neil P. Mayhew 2016

Czech Translation © Jan Benda

ISBN 978-80-7594-476-4 ePub

ISBN 978-80-7594-477-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Kapitola první

„Takže jsi rozhodnutý?“ Weigner přijal novinky o mém odchodu velmi klidně. „Že sis ale uměl vybrat působiště…“

Pokrčil jsem rameny. „Jo… Dobře víš, že mě k tomu přiměly okolnosti.“

„Jasně. Hráči se do Mirror Worldu paradoxně nevydávají výhradně za zábavou. Všichni máme své vlastní problémy – i cíle.“

„Kdybys jen tušil, jak se mi odsud nechce.“

Nelhal jsem. Změny nesnáším. Během předchozích devíti dnů jsem se „ponořil“ do jakéhosi metropolitního mikroklimatu, seznámil se s jistými slušnými lidmi a navázal užitečné vztahy s místními enpécéčky. Ale jak Weigner správně poznamenal, hráči se do Mirror Worldu nevydávali výhradně za zábavou. Mohlo mi to celé připadat jako hra, ale byl to můj život, přestože virtuální.

„Sice se známe chvíli, ale nejspíš mi budeš chybět,“ zabručel lítostivě. „Dorylovi taky… Tuhle jsme o tobě zrovna mluvili, he he.“

„Taky mi budeš chybět,“ usmál jsem se.

„Není tady moc lidí, se kterýma se dá prostě posedět a pokecat. Všichni pořád někam kvaltují! Okej, je to hra a za svoje účty vysolili balík, ale… ale co,“ mávl rukou. „Nemá smysl utápět se v přílišných emocích. Raději přejděme k věci.“

Byl jsem mu vděčný, že mě nezasypal žádnými otázkami. Nepochybně uhádl pravý důvod, který stál za mým odchodem. Hráči mých kvalit a schopností si v Mellenvillu nepronajímali příbytek proto, aby se jen tak z plezíru přestěhovali do jednoho z nejnebezpečnějších zákoutí v Mirror Worldu, což věděl lépe než kdokoli jiný.

„Takže, jestli tomu dobře rozumím, chceš pořád makat pro lady Mel?“

„Přesně tak. Víš, že proti ní nemůžu říct jediné křivé slovo.“

Zahihňal se. „Ptám se jen pro úplnost. Navíc je to moje povinnost. Existuje několik variant, jak v takovém případě rozvinout další pracovní vztahy: například když se hráč vyleveluje natolik, že už mu nemůžeme nabídnout žádné vyhovující doly.“

Vyžadovalo to veškerou moji rozvahu, abych zůstal klidný a nehnul brvou. Mistrovskou úroveň jsem se rozhodl držet pod pokličkou i nadále. Na smaragdech se dalo slušně vydělávat a naskytla se mi i relativní stabilita – odhlédnu-li od nutnosti přesunu. Jaký by měl přechod na jiný zdroj smysl? Mohl bych vydělávat víc peněz, ale svůj problém bych nevyřešil. Něco mi říkalo, že tímhle krokem bych svoji situaci mohl dokonce zhoršit.

V současnosti pro mě bylo nejzásadnější získat půjčku. Nicméně z jiného úhlu pohledu bych mohl odhalením pravdy o své profesní úrovni mnoho získat. Vezměme si třeba Ocelové košile, vlivný klan mojí zaměstnavatelky s dobře střeženým územím, který podnikal nájezdy na instance bohaté na zdroje. Musel jsem si však položit otázku, jaké procento z jejich bohatství by připadlo mně? Vážně nejsem žádný hamoun – zkrátka nevěřím lidem. Neměl jsem žádnou záruku, že by je můj problém zajímal a zároveň by na něj pohlíželi mýma očima. Nejspíš by chtěli mé slabé pozice nějakým způsobem využít. Nejprve by mě navnadili a záhy bych se mohl rozloučit se svobodou. Děkuji, nechci.

„Vím, že se tě to zatím netýká,“ pokračoval Weigner, aniž tušil, jaký vnitřní boj se ve mně odehrává. „Ale dej na mou radu a začni zvažovat všechny potenciální možnosti. S tvojí vytrvalostí bych se nedivil, kdybys to v následujících šesti až sedmi měsících dotáhl na Mistra. Určitě si dovedeš představit, že potom se budeš pohybovat v úplně jiných sférách,“ zvedl významně prst.

Usmál jsem se a snažil se nedat na sobě nic znát. „Díky za tip. Hlavní je nestrhat si při tom všem pupek.“

Zakřenil se. „Žádnej strach! Když zahraješ svoje karty správně, ještě nás všechny přežiješ. O čem jsem to mluvil… jo, o těch eventuálních variantách. Řekl bych, že v tvém případě je tou nejlepší běžné přeřazení. Podepsals smlouvu na zkušební dobu, že? Dvoutýdenní lhůta ještě neuběhla. Teď poslouchej. V blízkém okolí Maragarské citadely se nacházejí smaragdová naleziště, která patří lady Mel. Co kdybysme tě jednoduše přeložili tam? Teoreticky se ani nebudeš muset hlásit u tamních šéfů. Prostě půjdeš rovnou do dolu a budeš dobývat nerosty dle své libosti. Přesto by nebylo od věci stavit se u nich v kanclu a pozdravit je.“

No vida, mé domněnky a obavy byly zcela opodstatněné. Dokonce i tenhle muž – téměř by se dalo říct přítel – si mým prostřednictvím snažil přihřát polívčičku.

Popravdě jsem mu to neměl za zlé. Nechtěl přijít o „Ostříleného“ horníka. Najal mě, čímž si zajisté zabezpečil nejeden bonus. Na druhou stranu, proč se tomu bránit? I pro mě by z naší spolupráce mohly plynout jisté výhody. Vycházeli jsme spolu dobře. Mohl by zajistit, abych po vypršení dvoutýdenní zkušební lhůty získal smlouvu na dobu neurčitou. Zpřetrhat naše přátelské vztahy by dávalo pramalý smysl. Kdoví, jak by se mi přesun mohl vymstít?

„Výborně. S tím jsem ani nepočítal. Když nad tím přemýšlím, pokaždé mě přepadnou obavy. Však víš… nové místo, noví lidé…“

Weigner se rozzářil. „Jasný! Neuvažoval bych jinak!“

Vyřešil jsem s Weignerem veškeré formality, podepsal dohodu o přeřazení a o hodinu později odešel z jeho kanceláře směrem k bráně. Zbývalo vyřídit několik posledních záležitostí a poté se vydat do nového působiště. Na základě podmínek tohohle questu naštěstí odpadla povinnost platit nájem!

Něco mi napovídalo, že kasárna Maragarské citadely neoplývají bůhvíjakou útulností a pohodlím. Cha! Byl jsem přesvědčen, že na Ronaldova pyžama a župany budu s nostalgií vzpomínat večer co večer! S Ronaldem jsem se v hostinci U Unaveného pocestného už rozloučil. Ještě se stavím za Milou a optám se na Tommyho zdraví. Přestože se jednalo o enpécéčka, měl jsem pro toho malého čiperu slabost. Připomínal mi moji malou holčičku, Christinu.

To bychom měli. Určitě je navštívím, ale nejprve musím zajít za svým druhým zaměstnavatelem.

V kanceláři právníka Nikanora s lustrem ověšeným pavučinami, zaprášenými obrazy a nedostatkem čerstvého vzduchu panovalo důvěrně známé, dusné ticho. Nikanor při práci nesnášel otevřená okna. Jeho služebník musel v kanceláři větrat potajmu.

Netušil jsem, jak se herním vývojářům podařilo zaplnit kancelář celou škálou odporných pachů. Pokaždé to tady smrdělo starobou, zetlelým papírem a – neptejte se mě proč – shnilými jablky. Určitě si se mnou pohrávala představivost. Místnost mi něco připomínala… něco z mé minulosti… Patrně jsem si ji spojil s něčím dříve viděným ve skutečném životě.

Starý právník seděl za stolem a škrábal brkem po zažloutlém papíru za doprovodného skřípotu a občasného zakašlání. Seschlými rty nehlasně vyslovoval jednotlivá slova a vzápětí je přenášel na papír. Byl oděn v umaštěném taláru nedefinovatelného tmavého odstínu, jeho povadlé tváře pokrývalo třídenní strniště a z plešatící hlavy mu trčely nemyté pramínky prořídlých vlasů.

„Víš, Olgerde,“ zaskřehotal, aniž vzhlédl od práce, „tvůj odchod mě velice těší. A dvojnásob mě těší, že odcházíš zrovna do citadely. Mám pro tebe malou prácičku.“

To mě podrž! Jak se o tom dověděl? O mém questu věděl pouze Weigner, který do Mellenvillu neměl zatím přístup. A co by ho vlastně se starým právníkem spojovalo? Z Nikanorovy informovanosti jsem každopádně nebyl vůbec nadšený. O odchodu jsem se zatím nezmínil ani Dorylovi – ne že by proti tomu cokoli namítal: chápal, že jisté záležitosti jsem si musel nechat pro sebe.

Nikanor moji nevyslovenou otázku záhy zodpověděl. „Když mi z radnice přišlo sdělení o tvém přidělení k posádce Maragarské citadely, okamžitě jsem to považoval za znamení shůry!“

V bezbarvých očích se mu usadil zasněný výraz a kostnatými, inkoustem potřísněnými prsty nervózně bubnoval na desku stolu. Evidentně s ním cloumalo dychtivé nadšení. Jeho strojená apatie zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Po popelavě šedých tvářích se mu rozlil slabý ruměnec.

Přišel jsem sem z dobrého důvodu. Po přijetí questu, který mě pasoval do role „ochránce Maragarské citadely“, jsem se musel vzdát svého měsíčního reputačního questu, nemluvě o všech ostatních reputačních mini questech. Částečně jsem byl šťasten, že se s nabručeným staříkem – nerudným, nevrlým a věčně nespokojeným se svým nudným, virtuálním životem – shledám naposled. Ztráta bezmála osmi set reputačních bodů mě přesto (mírně řečeno) mrzela, když už jsem si kvůli všemožným pitomým a čas požírajícím pochůzkám div neprošoupal podrážky.

Bývalo by bylo o tolik snazší na tenhle quest úplně zapomenout. Něco mě však přimělo naposled za starým mrzoutem přijít. Samozřejmě jsem jednal s neživým, bezduchým, naprogramovaným kódem, ovšem zkušenost mě naučila, že v tomhle světě se všechno děje z nějakého důvodu.

Zbývalo zjistit, co ten držgrešle chce.

„Pozorně poslouchej,“ spustil stařík tlumeným hlasem, přičemž na mě ukázal třesoucí se stařeckou rukou. „Nemůžeš se posadit? Už mi z tebe tuhne krk.“

Starý dobrý Nikanor – nerudný a podrážděný jako vždy. Kecl jsem do křesla, na které ukazoval, a po výmluvném gestu jeho kostnaté ruky se naklonil dopředu. Co má ten Machiavelli asi za lubem?

„Jsem jedno velké ucho, pane.“

Doposud jsem Nikanora takhle uctivě netituloval. Uznávám, že jsem tak učinil úmyslně v plané naději na vysomrování několika reputačních bodů navíc. Už jsem věděl, že enpécéčka očekávají, že budete hrát svoji roli až do úplného konce. (Díky, páni vývojáři).

Starý právník si mé uctivosti zřejmě považoval. Dokonce pyšně vyšpulil spodní ret. „Něco ti prozradím, Olgerde. Už pro mě pracovala celá řada různých poslíčků. Opravdu celá řada. Většinou se jednalo o hloupé a líné zabedněnce, setkal jsem se i s velkým zástupem drzounů. Takové čekal soukromý rozhovor, jestli mi rozumíš, che che. Nicméně ještě nikdy u mě nepracoval někdo, jako jsi ty. Někdo tak zdatný, taktní a – čehož si cením nejvíc – spolehlivý.“

Bezděky jsem zamžoural na svůj rukáv ozdobený pestrobarevnou stužkou. Podle všeho fungovala, ale mohlo jít o pouhou náhodu. „Děkuji za pochvalu, pane.“

„Nuže dobrá. Jak už jsem naznačil, mám v těch končinách, do nichž se chystáš, jisté zájmy. Troufáš si na tu práci?“

Před očima se mi zjevila systémová zpráva:

Získal jsi nový quest: Zájem starého Nikanora

Denně budeš zjišťovat veškeré novinky o soudních sporech v oblasti známé pod názvem Maragarská citadela a její okolí.

Odměna: Neznámá

Přijmout: Ano/Ne

Pročítal jsem si zadání úkolu a stařec mezitím pokračoval:

„Nejde o nic složitého či náročného. Jenom tam potřebuju pár očí a uší. Pohrávám si s myšlenkou rozšířit pole své působnosti. Pokud vše vyjde, najde se nějaké místo i pro tebe. Tak co na to říkáš?“

„Já nevím… Budu muset sloužit v citadele. Nebudu mít času nazbyt.“ Nestydatě jsem zvyšoval své požadavky. Právník zkřivil bezzubá ústa do vědoucího úsměvu. Možná jsem jednal s enpécéčkem, ale rozhodně s žádným včerejším. „O svou odměnu se neboj. Umím být vděčný.“

Jako na zavolanou se objevila nová systémová zpráva:

Pomůžeš-li Nikanorovi, bude tvůj nárok na odměnu za splnění měsíčního reputačního questu automaticky zachován.

Hleďme… Tahle návštěva se mi nakonec vyplatila. A velice!

„Nechci po tobě nic obtížného,“ opakoval šeptem Nikanor. „Jelikož za mnou nebudeš moct den co den docházet a informovat mě, budeš pročítat nejnovější tiskoviny a zapisovat si poznámky do malého deníku.“ Po těch slovech ke mně přisunul starý ošoupaný notes. „Zvláště mě zajímají spory o dědictví a rozvodová řízení, ale to už víš.“

Letmo jsem koukl na notes.

Název: Nikanorův starý zápisník

Typ: Questový

V podstatě nešlo o nic neobyčejného. Všechny tyhle „tajné“ questy stály pravděpodobně za houby. Dokázal jsem si představit, kolik hráčů Nikanor svými povídačkami už oblboval. Jedinečný quest, jo jasně! Podle Dmitrije se všechny questy opakovaly – sice ne často, ale opakovaly. Řekl bych, že přede mnou je pro Nikanora určitě plnilo mnoho jiných hráčů. Záměry herních vývojářů byly však jasné: jednak usilovali o autenticitu. Z vlastní zkušenosti mohu prohlásit, že „Zrcadlové duše“ byly k tomu účelu jako stvořené! V tomhle světě mi vše připadalo neskutečně reálné.

Zadruhé spadaly reputační questy do kategorie takzvaných společenských questů. Když na to přišlo, vážně jsem nechtěl hloubat nad otázkou tajných intencí vývojářů.

A zatřetí… vyplatí se to – mně samozřejmě ne. Co jsem si měl pod frází „zjišťovat veškeré novinky“ asi tak představit? Znělo to jednoduše. Každý den strávím nějakou dobu pročítáním několika místních plátků, načež zapíšu zjištěné poznatky do Nikanorova zápisníku. Hračka. Úkol však zahrnoval jistá úskalí – ne velká ani početná, přesto úskalí. Pravděpodobně budu muset denně kupovat přinejmenším deset plátků, které mě přijdou na několik zlaťáků. Nadto psací potřeby. V Mirror Worldu bylo vše propojeno: někdo se činil v roli alchymisty a vyráběl inkoust, místní farmář, například Zachary, dodával do krámku s kancelářskými potřebami husí peří. Tehdy vezl na jarmark na povoze nejrůznější zboží. Takhle to ve zdejším virtuálním světě fungovalo.

„Tak platí,“ nabídl jsem starému muži ruku.

Po přijetí úkolu jsem se rozloučil a pospíchal na čerstvý vzduch. Ještě navštívím Milu a potom se vydám na nové pracoviště.

Cestou jsem zašel do pekařství a koupil Tommymu nějaké lahůdky. Doufal jsem, že se mu daří mnohem lépe.

Dveře mi otevřela Ronaldova manželka Rita. Radostně se usmívala a zvala mě dál.

„Něco jsem vám přinesl.“ Podal jsem Ritě papírový pytlík s koláčky. „Jsou přímo z pece.“

Najednou se do chodby přiřítil „rychlík“ Tommy a začal na svoji tetu dotírat.

„Až po obědě,“ odbyla jej Rita nesmlouvavě a odešla do kuchyně.

„Tohle slyším pořád,“ povzdechl si klučina a toužebným pohledem hypnotizoval pytlík, který mu mizel z dohledu.

„Pane Olgerde!“ zvolal známý hlas. Otočil jsem se za ním.

Ryšavé kadeře a roztomilý pršáček posetý pihami mě dlouho nenechaly na pochybách, komu hlas patří. Ze schodů scházela rozesmátá Mila v modrých letních šatech doplněných průsvitným tyrkysovým šátkem a vesele se usmívala. „Tak ráda vás vidím!“

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ji s úsměvem. „Přišel jsem se podívat na vašeho malého maroda – teda bývalého!“

Mila se rozzářila. „Tak tam nestůjte a pojďte dál! Dáte si kávu?“

„Rád. Od rána jsem v jednom kole. To víte, moc práce.“

„Skvěle! Dám vařit vodu.“

Sotva jsem se posadil a hostitelky už prostíraly na stůl. O chvíli později jsme společně usrkávali horkou kávu. Napadlo mě, jak to mají enpécéčka s čichem – cítí vůbec něco? Vlastně na tom nezáleželo. Dopřál jsem si další doušek a pak si konečně vzpomněl, kde jsem to aroma ucítil poprvé.

Se Světlanou jsme byli krátce svoji a začátkem května si vyjeli ke Středozemnímu moři. Sedávali jsme na zahrádce jedné místní kavárny, popíjeli kávu a pozorovali zdejší děcka blbnoucí na pláži.

Oddal jsem se snění natolik, až jsem přeslechl Ritin hlas:

„Pane Olgerde! Pane! Jste v pořádku?“

Poškrábal jsem se na hřbetu nosu. „Ano,“ zamumlal jsem. „Omlouvám se. Přemohly mě nostalgické vzpomínky. Co jste říkala?“

„Že jsme vás očekávali.“

„Skutečně?“ zareagoval jsem udiveně a vzápětí se plácl do čela. „Ronald vám o mém odchodu řekl?“

„Ano,“ odvětila Mila. „Proto jsme vás čekali. Věděli jsme, že byste bez rozloučení neodešel.“

Z výrazu její tváře jsem poznal, že mě chce o něco požádat. O něco velice důležitého.

„Nechte mě hádat. Něco potřebujete?“

Mila zrudla.

„Víte,“ ujala se slova Rita, „Mila se domnívá, že vás její neustálé prosby už začínají unavovat.“

„Vůbec ne,“ mávl jsem odmítavě rukou. „O nic nejde. Krom toho není jasné, kdo je komu vlastně dlužníkem. Bez vašeho doporučení bych možná dosud sháněl seriózní bydlení. Dá se říct, že vy a Tommy jste první přátelé, které jsem si ve městě našel.“

„Tak vidíš!“ obrátila se na Milu Rita. „Říkala jsem jí totéž. Posuďte sám, Olgerde: jaké nepříjemnosti mohou mezi dobrými přáteli nastat?“

Nato mi před očima zablikala zpráva. Leknutím jsem málem povyskočil. Dámy si naštěstí ničeho nevšimly.

Gratuluji, Olgerde! Několik obyvatel hlavního města tě považuje za přítele.

Odměna: +300 k Reputaci u Mellenvillu

Zběžně jsem prolétl staty. Skoro patnáct set bodů, výborně.

„Moje řeč,“ opáčil jsem s úsměvem. „Můžete se na mě spolehnout. Poslouchám vás.“

Rita dodala Mile kuráž a povzbudivě jí položila ruku na rameno.

„Abyste rozuměl, Olgerde,“ snažila se Mila nalézt správná slova, „hodlám vás požádat o něco tak trochu… riskantního. Dokonce nebezpečného.“

Napjal jsem se. Sice se mezi námi rozvinul přátelský vztah, ale do žádných zbytečných rizik jsem se rozhodně pouštět nepotřeboval – zvlášť, když jsem si ukrojil takový krajíc.

„Než se vám se svojí prosbou svěřím, slibte mi, prosím, že mě odmítnete, pokud ji shledáte příliš nebezpečnou. Ujišťuji vás, že naše vztahy tím nijak neutrpí. Plně si uvědomujeme, že nejste válečník ani bitevní mág, nýbrž běžný, mírumilovný obyvatel Mellenvillu.“

Přikývl jsem. Co na to říct? Měla svatou pravdu.

Mila se usmála. „Děkuji vám za upřímnost. Teď s vámi můžu mluvit otevřeně. Ronald nám totiž pověděl, kam se chystáte.“

„To je pravda,“ přisvědčila Rita. „Okolí Maragarské citadely není nejpříhodnějším místem pro někoho, jako jste vy, drahý Olgerde.“

Místo odpovědi jsem pokrčil rameny. Nám nepřísluší ptát se na důvody.

„Máte náš upřímný obdiv! Jste ctihodným příkladem pro všechny občany naší metropole!“

Téměř jsem očekával, že na mě vyskočí systémová zpráva, ale ukázalo se, že tenhle zdroj není tak bezedný.

Zachoval jsem tedy skromné mlčení. Kdybyste tušili, jak rád bych tenhle quest odmítl.

„Nebudu chodit okolo horké kaše,“ dodala si odvahu Mila. „Jistě máte naspěch. Chci vás požádat, abyste mému muži předal tenhle dopis.“

Mrkl jsem na dopis, který mi podávala, a po přečtení adresátova jména se div nerozkašlal.

Název: Dopis od Mily

Typ: Questový

Místo doručení: Maragarská citadela

Adresát: Setník Gard

Kapitola druhá

Setník Gard! Že by náhoda? Možná. Nebo další trik mého tajemného patrona, programátora Pierrota? Nepravděpodobné. Nevěřil jsem, že je Andrej „Pierrot“ Petrov tak všemocný. Až do Mellenvillu jeho dlouhé prsty přece jen nesahaly.

Tak co tedy? Třeba se konečně začala projevovat má důvěryhodnost… Tahle teorie měla něco do sebe. Nakonec, proč ne? Žádná z mých úvah sice nezněla příliš uvěřitelně, ale na druhou stranu se na mém místě mohl ocitnout kdokoli: kdyby stál u osudné fontány hráč s vyšší důvěryhodnostní úrovní – byť o jediný bodík – oslovil by Tommy jeho.

Ale co když jsem se mýlil? V úvahu přicházela i tahle možnost. V každém případě se vyrojilo spoustu podnětů, nad nimiž bylo zapotřebí se zamyslet.

Vypadalo to, že mi pod ruku přišel jeden z těch vícestupňových reputačních questů, které mi Dmitrij tak barvitě popisoval. Zůstanu-li u své teorie „nenahodilosti“, pak se mi před očima rýsoval velice zajímavý obrázek. Tuhle událost bych mohl rovněž vnímat jako výsledek jakési řetězové reakce. Nejprve jsem potkal Tommyho, jehož prostřednictvím jsem se seznámil s Milou a Ronaldem. Potom mi terminál vygeneroval dlouhodobý quest ušitý na míru, což bylo samo o sobě velice nepravděpodobné. Mimochodem, kdybych se Mily býval zeptal na jméno Tommyho otce, mnohé by se vysvětlilo mnohem dřív.

Muž s jizvou z fotografie – Milin manžel a Tommyho otec – byl tedy setník Gard, můj budoucí velitel. Těžko uvěřit, že by se po Mirror Worldu potuloval nějaký jiný setník Gard. Nesvěřila se mi Mila, že její manžel slouží na hranicích? Tehdy jsem jejím slovům nevěnoval žádnou pozornost. Nezbývalo nic jiného než se z téhle situace poučit. Samozřejmě za předpokladu, že jsem si ji nevyložil mylně.

Ve skutečnosti jsem nabyl dojmu, že čím vyšší má enpécéčko ve městě postavení, tím vyšší je odměna za splnění daného questu. Ne nadarmo se hráči ochomýtali jak okolo domu starosty, tak okolo domu náčelníka městských stráží. Chápal jsem je: chtěli vše najednou, hned a rychle. Tihle hráči však v Mellenvillu zpravidla dlouho nevydrželi. Brzo se na veškeré reputační questy vykašlali a vydali se do míst hemžících se různými nestvůrami, aby je následně pobíjeli, čímž zvyšovali úroveň své chrabrosti. S takovými jsem neměl nic společného.

Jen jsem doufal, že i setník Gard je na téhle „šachovnici“ významnou figurkou.

V Ronaldově domě jsem se zdržel ještě další půlhodinu. Jakmile se Mila dověděla o mé misi, napsala druhý (doporučující) dopis, v němž mě svému muži vylíčila jako dobrého rodinného přítele. Popravdě šlo všechno dobře. Co dobře, přímo skvěle! Hráč s drahým účtem by mé husarské kousky s reputačními questy možná považoval za zbytečnou ztrátu času a nadcházející „výlet“ do pohraničí za počáteční fázi demence – ne že bych s ním o tom polemizoval. Ani v nejmenším mi nezáleželo na tom, co si o mně kdo myslí. Jak Weigner správně poznamenal, každý hráč měl své vlastní cíle.

Kráčel jsem k „nádraží“ a přitom se loučil s městem. Zejména jsem si oblíbil Květinovou alej, jednu z tříd vedoucích k bráně. Mohl jsem jít uličkou Řemeslníků, svou preferovanou zkratkou, již jsem využíval během vyřizování pochůzek, ovšem dnes jsem si cestu zkrátit nehodlal a místo toho si záměrně dával na čas, abych se pokochal nádherným květinovým aranžmá, které městští květináři denně měnili.

Před mnoha lety jsem vycestoval za prací do Pekingu. Ubytovali mě v malém hotelu, který byl jako ze škatulky, s okny vedoucími na náměstí. Jméno náměstí se mi z hlavy už vykouřilo, stejně tak název hotelu. Z té služební cesty mi v paměti překvapivě moc nezůstalo, jelikož probíhala svižným tempem, a navíc byla krátká – nanejvýš dvou či třídenní.

Nevybledly mi pouze vzpomínky na ranní probouzení spojené s vyhlédnutím z okna pokoje a následným obdivováním obrovského květinového záhonu uprostřed náměstí. (Mimochodem, Peking je podobnými záhony posetý). O říjnových svátcích se město doslova utápí v zeleni a květinách. Tenhle konkrétní záhon – můj záhon – měnil každého rána nějakým „zázrakem“ uspořádání i barevné schéma. V den příjezdu jsem obdivoval modré květy. Hned následujícího rána vystřídal modrozelený pažit červenožlutý květinový drak. Zůstal jsem stát s otevřenými ústy. Později jsem zjistil, že město objíždí každou noc speciální pracovní skupina v kamionu plném květináčů a mění uspořádání vybraných květinových záhonů.

Květinová alej s kvetoucími tyrkysovými klenbami, barevnými sochami vypodobňujícími kouzelná zvířata zvěčněná v umělecky vypracovaných pózách, sněhobílými fontánami a bizarními keříky sytých barev, se v tomhle ohledu Pekingu velice podobala. Znenadání jsem, jako nikdy předtím, zatoužil, aby mé holky spatřily tu nádheru na vlastní oči. Po četných hodinách strávených v Mirror Worldu jsem sám sobě slavnostně slíbil, že je sem jednoho dne přivedu.

Ve staniční budově panoval obvyklý shon. A propos, tohle místo definovalo příslušné herní zkušenosti hráčů jako žádné jiné. Zejména nováčci zde výrazně vyčnívali – ostatně jako vždy. Nešlo ani tak o jejich žluté jmenovky jako o jejich chování. Z brány kupříkladu právě vystoupily dvě elfky, kterým div nevypadly oči z důlků, jak se udiveně rozhlížely na všechny strany. Navzdory poměrně vysokým úrovním se usmívaly od ucha k uchu a vyhlížely jako dvě venkovské školačky, které se prvně vypravily do velkoměsta. He he… Pobýval jsem v Mellenvillu pouhých devět dní a už se považoval za starousedlíka.

Došel jsem k pokladně.

Vítej, Olgerde!

Tohle je terminál stanice Brána #4578

Chceš si koupit jízdenku?

Ano.

Zvol si cílovou stanici, prosím.

Předešlého večera jsem měl spoustu času podívat se téhle zdánlivě nevinné nabídce na zoubek. Skrovný informační portál mi to naštěstí umožnil. Cestování do Maragarské citadely vyžadovalo dvojí „přestupování“. Lépe řečeno trojí – na to třetí jsem se rozhodně netěšil.

Mé budoucí pracoviště se nalézalo na samém okraji Světlé říše, pročež se herní vývojáři zřejmě rozhodli nevypravovat do Maragarské citadely přímé „spoje“. Proč taky, když mohli vytáhnout z virtuálních kapes hráčů víc zlaťáků?

V úvahu přicházelo několik možných tras, které se od sebe příliš nelišily. V případě prvních dvou přestupů nebudu ani muset opustit stanice. Cena byla jednotná, takže jsem se mohl rozhodnout libovolně.

Maragarskou citadelu a její okolí tvořila rozsáhlá oblast rozčleněná na několik menších podoblastí, městeček a instancí. Mou první zastávkou bude městečko Drammen, v jehož sousedství se vyskytovala smaragdová naleziště lady Mel. Tam jsem se měl hlásit v místní kanceláři mé zaměstnavatelky. V oblasti se nacházelo ještě několik městeček; lady Mel, alias vládkyně bouří, pro sebe v době válek klanů urvala velké množství půdy. Drammen mi plně vyhovoval, protože byl poklidný. Alespoň takhle ho popisovali na herním fóru.

Vrásky na čele mi přidělával třetí a současně poslední přestup, zejména vzhledem k faktu, že jej budu nucen absolvovat minimálně dvakrát denně.

Cesta do citadely vedla přes poměrně rozlehlé území zvané Pustiny – páni! Dle tvrzení očitých svědků ho tvořila široká step obydlená všemožnými herními kreaturami, které se mohly naneštěstí pochlubit jak vyspělostí, tak značnou agresivitou. Řečeno jinak by bylo záhodno (s ohledem na moji nulovou úroveň) vyhýbat se těmhle končinám širokým obloukem.

Každý problém však lze nějak vyřešit. Praxe ukázala, že lidská vynalézavost nezná mezí. Jistí podnikaví hráči, kteří si uvědomili, že citadela zůstane navždy Mekkou „reputačních“ poutníků, založili v téhle souvislosti docela lukrativní podnik: karavany.

Nebyl jsem si úplně jistý, jak přesně řečené karavany fungují, ale členové fóra nedali na jejich profesionalitu a spolehlivost dopustit. No, zanedlouho si tohle tvrzení ověřím na vlastní kůži.

Prolistoval jsem názvy stovek různých míst, a nakonec vybral Drammen.

Cestování do zvolené destinace je podmíněno dvojím přestupováním.

Vyber, prosím, první přestupní bod.

Namátkou jsem klikl na jednu z navrhovaných obcí.

Cena: 20 zlaťáků

Upozornění! V okamžiku teleportace poklesne úroveň tvé Energie o 500 bodů.

Potvrdit zakoupení jízdenky: Ano/Ne

Ano.

Děkuji! Tvé jméno bylo zaevidováno do registru bran ve vybraných lokalitách. Teleportovat se můžeš kdykoli. Příjemné cestování!

A bylo to. Cílovou stanici jsem vybral, jízdenku zakoupil. Nastal čas dát hlavnímu městu sbohem. Během následujícího měsíce se tady pravděpodobně neukážu.

Naposled jsem se rozhlédl okolo. Co mě tam asi čeká? Snad mi během prvního dne ve službě neukousne hlavu nějaká potvora… Podobné úvahy byly nicméně poněkud předčasné, neboť jsem se do citadely musel nejprve úspěšně dopravit.

Dobrá… Jde se na to!

Než mě stačila pohltit brána, zahlédl jsem koutkem oka hráče v tmavém plášti čekajícího ve frontě. Tvář mu zpola zakrývala kapuce. Zřejmě nějaký čaroděj nebo mág. Ze svého místa jsem nerozeznal jeho jméno ani úroveň. Vlastně na něm nebylo nic zvláštního, prostě nějaký týpek stojící u brány.

Čaroděj do mě však zabodával zlostný pohled. Když se naše oči setkaly, otočil se a zamířil k východu.

Chvíli jsem ho pozoroval. Kráčel sveřepě dál a neohlížel se. Že bych se mýlil? Nebo se mě zmocnila paranoia? Asi. Pustil jsem to z hlavy a vydal se vstříc svému osudu.

Drammen byl ponurý zapadákov se vším všudy! Okamžitě mě zachvátila zlá předtucha, že tady zažiju „kopec srandy“.

Bezprostředně po opuštění „nádraží“ mě začal bičovat studený déšť – sice virtuální, ale třásl jsem se zimou a cítil se pod psa, stejně jako ve skutečném světě. V architektonickém slohu místních budov jsem rozeznal prvky gotiky, které dotvářely odpovídající pozadí psímu počasí a blátu po kolena. Brrr! Sluncem zalitý, vysmejčený Mellenville jsem nechal daleko za sebou a rovnýma nohama skočil do herního septiku. Nezbývalo než doufat, že liják brzo ustane.

Taky mě „potěšila“ systémová uvítací zpráva, zvlášť její poslední část:

Vítej ve velkolepém městě Drammen, Olgerde!

Upozornění! Klima je mírně agresivní.

Varování! Hráčům pod osmdesátou úrovní se pobyt v Drammenu nedoporučuje.

Báječné! Měl jsem sto chutí otočit se na patě, vyrazit zpátky k bráně a vydat se někam na jih do teplých krajin.

Chvatně jsem si stáhl aplikaci Drammen a jeho okolí. Bot moji netrpělivost zřejmě vycítil, protože mi nápomocně vyznačil trasu do kanceláře zdejších šéfů, o které se zmiňoval Weigner. Kupředu!

První špatné zprávy na sebe nenechaly dlouho čekat. Po několika minutách chůze jsem byl promočený na kost. Brodil jsem se blátem a do obličeje mě šlehaly studené dešťové kapky, jež mi proudem stékaly po vousech a dopadaly na zem. Co se asi honilo hlavou místnímu starostovi? Nezáleželo mu snad na reputaci obce? Jestli měli herní vývojáři v úmyslu nechat hráče zažít celou škálu „půvabů“ života v pohraničí, uspěli na výbornou.

Drammen byl vskutku velice poklidné místo – možná až příliš. Uživatelům fóra zjevně záleželo na tom, aby budoucí návštěvníky neodradili.

Nepotkal jsem jediného živáčka – jako bych procházel městem duchů. Vlastně na tom nebylo nic zvláštního. Místní byli patrně zalezlí ve svých útulných domovech a zahřívali se u krbů.

Konečně mě bot dovedl ke tmavé, ponuré budově, kterou zdobil povědomý emblém s vyobrazenou orlicí římských legií. Odbila jedenáctá, ale dveře byly stále zavřené. Do práce se očividně nikdo nehrnul. Řekl bych, že tady zažili i lepší časy.

Nevadí. Neříkal Weigner, abych se nezdržoval formalitami a vydal se rovnou do dolu? Přesto jsem se domníval, že bych se v kanceláři ohlásit měl, takže jsem dál neúnavně bušil na dveře.

Po deseti minutách jsem to vzdal a zadal do navigace novou trasu. Svědomí jsem měl každopádně čisté.

Bot mě do centra (no, do ubohé napodobeniny centra) dovedl za několik minut. Potemnělé budovy a domy, některé ve špatném stavu a jiné ve stádiu oprav, budily dojem nějaké ságy o upírech.

Cesta se postupně znatelně zlepšovala. Přestože stále pršelo, alespoň jsem se už nebrodil po kolena v blátě. První kroky po ulici dlážděné ohavnými hrbolatými dlažebními kostkami jsem vnímal jako dar z nebes. Pobýval jsem v Drammenu pouhou půlhodinu a už bych nejraději vzal nohy na ramena! Přesně takové pocity chtěli herní vývojáři v hráčích určitě vyvolat. To tak! Leda ve snu!

Od kanceláře karavanistů honosících se názvem „Průvodci“ mě dělila pětiminutová chůze. Náhle se objevila systémová zpráva:

Upozornění! Životnost tvého klobouku a holínek se snížila o 1 bod!

To myslí vážně? Přečetl jsem si zprávu znovu. Vypadalo to, že ano. Nikdo mě netahal za fusekli. Místní déšť působil na oblečení destruktivně. Žádný div, že ulice zely prázdnotou!

Přidal jsem do kroku. Nehodlal jsem přijít o drahocennou výstroj kvůli hloupému dešti!

Jakmile jsem vešel dveřmi do kanceláře, kabonil jsem se víc než bouřkové mraky plující nad tímhle ohavným městečkem. Procházka po Drammenu připravila mé ošacení o několik životnostních bodů. O tomhle jevu si budu muset vyhledat informace na fóru. Ačkoli jsem si nevzpomínal, že bych při jeho dřívějším pročítání na nějaké podobné narazil. Tok informací na oficiálních zdrojových stránkách nejspíš bedlivě sledovali admini, jejichž myšlenkové pochody byly celkem jasné: hráči musí vše pocítit na vlastní kůži a učit se ze zkušeností. Přesto mi to připadalo docela otravné.

Příchod do „kanceláře“ mě lehce vyvedl z míry. Spěšně jsem zkontroloval navigaci a ubezpečil se, že mě bot zavedl na správné místo. Možná jsem aplikaci zapomněl zaktualizovat? Místnost se totiž kanceláři karavanistů nepodobala ani v nejmenším. Naskytl se mi pohled na řady neopracovaných stolů, dřevěné židle a bar. U vchodu postávalo několik gaunerů.

Nerozuměl jsem tomu. V mých pochybách mě vzápětí utvrdila i systémová zpráva, která mi oznamovala, že mám tu čest vstoupit do taverny Kotlík, kde se dnes podává jehněčí s cibulí a zeleninou grilované na dřevěném uhlí.

U stolů vysedávalo několik hráčů. Prohlédl jsem si je. Kotlík se netěšil bůhvíjaké oblibě. Zaměřil jsem se na jejich tváře. Působily ztrhaným a bezvýrazným dojmem, jako by muži spali s otevřenýma očima. Všichni mě okázale ignorovali – patrně s velkým zaujetím pročítali informační portál. Proč zbytečně ztrácet čas?

Navzdory tmavému zevnějšku vypadal vnitřek budovy s dřevěnou podlahou i stěnami o poznání úhledněji – řekl bych útulněji. Z obřího krbu umístěného u vzdálenější stěny sálalo teplo. Očekával jsem, že vkročím do ponuré kamenné kobky – naštěstí jsem se mýlil!

Kráčel jsem k baru a v botách mi čvachtalo bláto. Och. Pěkně jsem jim zasvinil podlahu. Snad se jich to nedotkne. Na druhou stranu, i zdejší uklízečka si nějak potřebovala obstarat dovednostní body. He he… Určitě postoupí na novou úroveň, až po mně bude vytírat.

„Dobré dopoledne, Olgerde! Čím posloužím?“

Zpoza baru se na mě přátelsky usmívala přívětivě vyhlížející žena středního věku.

„Dobré dopoledne, ehm… Talino.“

Letmo pohlédla na mé zmáčené šaty a chápavě se usmála. „Venku řádí pořádná plískanice, co? Nebylo ode mě zrovna moudré přát vám dobré dopoledne.“

„To nic,“ mávl jsem nad její omluvou rukou. „Vážím si vašeho zájmu. Ale proč jsem vlastně přišel… Musím přiznat, že jsem poněkud zmatený. Asi mě zlobí navigace. Původně jsem hledal kancelář karavanistů, ale bot mě zavedl sem.“

„S tím si nelamte hlavu,“ odvětila s dalším úsměvem. „S navigací nic nemáte. Průvodci se setkávají a uzavírají dohody v mé krčmě. Nevyplatilo by se jim pronajmout si kancelářské prostory. V jednom kuse jsou na cestách.“

Spadl mi kámen ze srdce. „Už je mi to jasné. Pomalu jsem se začínal bát, že budu muset odejít na… ehm… čerstvý vzduch.“

Talina vědoucně přikývla. „Uděláme to takhle,“ navrhla mi. „Varn, vůdce Průvodců, přijde za hodinu. Doporučuju vám nainstalovat si aplikaci karavanistů. Není velká, ale chvíli se s ní nejspíš budete seznamovat. Vidím, že jste celý promočený. Musíte být zmrzlý na kost. Trvám na tom, abyste si sedl ke krbu. Můžete zkombinovat příjemné s užitečným a já vám přinesu šálek horkého čaje. Co vy na to?“

„To beru,“ usmál jsem se. „Jste velice laskavá. Vaši krčmu jsem původně považoval za bezútěšnou, ale opak je pravdou. Díky!“

„Já děkuju vám,“ opáčila s hořkým pousmáním, „ale obávám se, že laskavá je příliš silné slovo. Můj bratr Varn je zkrátka prvotřídní šetřílek a využívá mé dobroty.“

Talinin zájem o záležitosti karavanistů i nabídka instalace aplikace mě popravdě mírně zarazila, ale nyní do sebe všechno zapadlo. Evidentně šlo o rodinný podnik.

Nikdy jsem nerozuměl lidem, kteří s oblibou mluví o příbuzných před naprostými cizinci. Sice o bratrovi neřekla nic špatného, ale stejně… Osobně jsem v tomhle směru velice uzavřený člověk. Na veřejnosti bych své rodinné záležitosti nikdy neventiloval; stejně tak jsem nechtěl poslouchat, jak se o nich šíří druzí, a spěšně jsem změnil téma. „Jelikož váš bratr hned tak nedorazí, dal bych si něco k snědku. Z kuchyně to voní neodolatelně.“

Obdařila mě dalším úsměvem a následně mi systémová zpráva nabídla ke stažení dříve zmíněnou aplikaci.

Posadil jsem se na širokou lavici a natáhl si nohy k ohni. Ach! Báječný pocit. Zasloužené jídlo i teplo rozhodně uvítám.

Podíval jsem se na tu jejich aplikaci.

Opravdu byla malá, zato velmi informativní. Průvodci nabízeli (jak jsem předpokládal) přepravu cestujících a jejich ochranu. Nabídka čítala přes dvacet tras, včetně ozbrojeného doprovodu. Všichni strážní na mé trase se pyšnili stou a vyšší úrovní, přestože moby, na něž bychom mohli během putování narazit, nepřesahovaly devadesátou.

Nevadí. Očekával jsem snad něco jiného? I Průvodci si potřebovali vydělat na živobytí. Se svou mizernou nulovou úrovní jsem byl odkázán na jejich služby.

Jízda z Drammenu do citadely potrvá přibližně pětačtyřicet minut a přijde mě na patnáct zlaťáků – i se zpáteční cestou jich denně utratím třicet. Nákladné, leč schůdné. Branou se cestovalo jednoznačně pohodlněji, ovšem s tím se nic dělat nedalo. Jak jsem si ustlal, tak si i lehnu, aneb kdo se dal na vojnu, musí bojovat. Děkoval jsem bohu za možnost dojíždění, která mi umožní denně pracovat. Alespoň ušetřím nějaké peníze na nájemném! Současně mě napadla otázka, jak se v citadele asi žije?

Kriste. Stále jsem nemohl uvěřit, že jsem se do toho zapletl.

I karavanisté nabízeli slevy, a to formou jakýchsi „jízdenek“, respektive „legitimací“. Hráči si mohli vybrat ze tří druhů: na deset, dvacet a třicet jízd. Mně nejvíc vyhovovala legitka na dvacet jízd za dvě stě šedesát zlaťáků. Po prostudování aplikace bych si ji mohl pořídit.

Vzápětí jsem narazil na další důležitou informaci: nebudu muset šlapat po svých, tím pádem ušetřím velké množství energie. Průvodci přepravovali cestující v opancéřovaných povozech, které samy o sobě skýtaly zaručenou ochranu před zdejšími monstry pro případ, že by stráže selhaly, což bylo slovy samotných karavanistů nemožné.

Rovněž jsem si přečetl několik doporučujících recenzí od různých hráčů vysokých úrovní z respektovaných klanů, odkazujících na kvalitu práce karavanistů. Celé to vypadalo zcela v pořádku, bez jakýchkoli háčků či podrazů.

„Tak co? Zahřál ses?!“

Z přemítání mě vytrhlo hrozivé zavrčení. Zvedl jsem hlavu. Ani ne dva kroky ode mě se tyčil obří rhoggh sto padesáté úrovně, ověšený bodnými a sečnými zbraněmi, jménem Varn. Grimasa na jeho tváři s tesáky očividně naznačovala úsměv.

Od pohledu to byl pořádný tvrďák. Jestli takhle vypadali všichni strážní, nebylo se čeho obávat. S Talininým bratrem byste se do křížku rozhodně pustit nechtěli.

„Ano, díky,“ podařilo se mi vyloudit úsměv.

„To ty ses chtěl připojit ke karavaně?“ zeptal se a sedl si naproti mně. Hrubá lavice pod rhogghovou vahou bolestivě zasténala. Přísahal bych, že deska stolu o tloušťce jednoho palce se pod jeho lokty prohnula.

„Přesně tak,“ ujistil jsem ho chvatně. „Rád bych si koupil legitku na dvacet jízd. Do citadely.“

Varn svým dravým šklebem zřejmě vyjadřoval uspokojení nad mými slovy. Kupodivu nevypadal překvapeně. Mně podobných chlápků potkal jistě celou řadu. Nejspíš jej nezaskočila ani zmínka o citadele.

„Oká,“ zavrčel. „Jestli ti všechno vyhovuje, pošlu ti smlouvu.“

Po podpisu dočasné smlouvy Varn prohlásil: „Je tady jeden malej problém.“

Napjal jsem se. „O co jde?“

„O to zatracený počasí, ksakru. Do citadely dorazíme nejdřív zejtra večer.“

„To nemyslíš vážně!“

Tomu říkám špatné zprávy. Ztratím skoro celý den – další. Potřeboval jsem se co nejdřív hlásit u setníka Garda. Vypadalo to špatně. Moc špatně.

Varn si všiml mé pokleslé čelisti a uklidňujícím tónem mi začal celou situaci objasňovat:

„Pochop, že v tomhle marastu je lepší vyhnout se týhle oblasti velkym obloukem. Cestování do odlehlejch končin v takovym svinstvu neni žádná procházka parkem. Sám bych tam dneska večer nelezl, a to nemluvim o tobě, tvý nulový úrovni a nechráněnejch hadrech. Hlavu vzhůru, chlape. Podle místních mágů se do zítřejšího večera vyčasí, ale nejsou to žádní meteorologové. Tady funguje všechno jinak.“

Tiše jsem ty novinky vstřebával, zatímco Varn netrpělivě bubnoval zahnutými drápy na desku stolu.

„Tak jo!“ řekl nakonec. „Posílám ti žádost o přátelství. Ozvu se zejtra a dám vědět, kdy vyrážíme.“

„Dobře…“ zamumlal jsem v hlubokém zamyšlení a mechanicky přijal jeho žádost.

Tohle vážně nebyl Mellenville… Mellenville! Zlatý Leuton! Pokud jsem něco vážně nepotřeboval, tak nepravidelné odjezdy závislé na počasí. Přišlo mi, že je pouhou otázkou času, kdy mezi službou v citadele a prací v drammenských dolech natáhnu brka.

Varn se už zvedal k odchodu, když jsem se konečně vzpamatoval a rychle se zeptal: „Co jsi myslel těmi nechráněnými… ehm… hadry?“

Uchechtl se. „Na podobnym místě jsi poprvý, co?“

„Proč, je to tak zřejmé?“

„Si piš,“ přikývl. „Na první pohled je jasný, žes přišel z části Glasshousu s neutrálnim podnebím!“

„S neutrálním podnebím?“

„Jop. Nemusim ti vykládat, že je tady celkem vlhko. A nejenom teďka, celej rok. V zimě je to ještě horší: všechny ty sněhový vánice a kosa jak z nosa… Žes byl zvyklej makat v ‚počátečních‘ lokacích?“

„Nedošlo mi, že je to tak vidět. Co dalšího bys o mně řekl?“

Zakřenil se. „To je snadný. Sázím se, žes dostal nějakej cool quest a pádíš ho dokončit do citadely. Takovej kousek se ‚nulám‘ často nepovede. Do citadely se zrovna nehodíš. Rači bys měl ten quest dokončit a mazat zpátky domů.“

Samozřejmě měl ve všem pravdu. Zatímco jsem tady dřepěl a prohlížel si aplikaci, neuniklo mi, že v taverně nesedí jediný dříč. Všichni hráči byli plus minus sté úrovně.

„Dělnickou třídu tady moc často nevídáte, že?“

„To bych netvrdil,“ odpověděl vyhýbavě. „Ale tobě podobní samotáři sem každej den nezabloudí, to je fakt.“

„Chápu. Budu to mít na paměti. Ještě jsi mi neprozradil, co je špatného na mé výstroji.“

„Vůbec nic. Na nulu docela ujde. Jen ji musíš vylepšit nějakýma ochrannýma protiživelnýma prvkama, jinak ti dlouho nevydrží. Voda působí na životnost jako žíravina. Když zmokneš, čekaj tě různý překvápka. Koukám, že sis toho už všiml.“

„Ano. Je to celkem opruz. Na infoportálu se o tom nic nepíše.“

„Na infoportálu!“ rozřehtal se. „Tohle někdo čte? Chceš radu?“

„Jistě.“

„Zčekuj aukci a mrkni na ceny. Najdeš tam úplně všechno. Potřebuješ protiživelný prvky, takže zadej do vyhledávače ‚prvky proti vlhkosti‘. Ty další zatim nepotřebuješ. Oká, musim jít. Uvidíme se zejtra.“

Zamával mi prackou s drápy a zamířil ke dveřím.

Upřeně jsem sledoval Varnovu vzdalující se mohutnou postavu. Možná na to kápl – opravdu bych měl provést průzkum trhu. Času jsem měl habaděj.

Takže protiživelné prvky? No, uvidíme…

Vyhledávač ochotně vyplivl deset stránek s relevantními výsledky. Přejížděl jsem očima z jednoho prvku na druhý, a že jich nebylo málo: chránily před vlhkostí, sluncem i chladem. Prodávala se i spousta věcí určených pro mazlíčky – ne že bych je potřeboval. S Šibalem jsme byli odsouzeni k nulté úrovni po zbytek našich herních životů.

Můj průzkum přerušila zpráva od Varna. Trhl jsem sebou. Dočista jsem zapomněl, že jsem si ho přidal do přátel.

Olgerde, přemejšlel jsem. Tohle by tě mohlo zajímat: místní krámek zvanej Duha. Prodávaj tam hafo super věcí. Nejsem si jistej, ale řek bych, že i protiživelný prvky. Majitel se menuje Nilius. Řekni mu, že tě posílám. Souřadnice najdeš v odkazu, jestli máš zájem. Dávej na sebe bacha a nezmokni!

Zpráva končila odkazem zvýrazněným modře. Stačilo ho otevřít a bot vyhledá nejkratší trasu.

Poděkoval jsem Varnovi a klikl na odkaz. Bot se okamžitě pustil do práce. Mohl bych se trochu projít. Volného času jsem měl víc než dost a informace přijdou vhod vždycky – doufal jsem, že z majitele krámku nějaké vymámím.

Před odchodem jsem si krátce promluvil s Talinou, pronajal si v Kotlíku pokoj na jednu noc a poté vyšel bez rozloučení na ulici. Lilo jako z konve. Existuje-li nějaké mokré peklo, přesně takhle by to tam mohlo vypadat (a třeba se tam hříšníkům daří lépe).

Bot mi kromě nejkratší trasy k obchůdku úslužně nabídl i seznam všech kouzelnických krámků a prodejen v okolí. Konkurentů Duhy bylo pomálu, ale přece jen se nějací našli. Předpokládal jsem, že Varn obdrží od Nilia za každého zákazníka, kterého za ním pošle, jistou provizi, takže na soukromé zprávě, kterou poslal nějakému prostému dříči, nebylo nic divného. Někoho by napadlo, že nemá nic lepšího na práci než zadarmo radit noobům, ale pokud za svůj tip pokaždé obdržel hezký bonus… Naproti tomu, proč do toho strkat nos? Každý vydělával, jak uměl. Třeba musel živit rodinu nebo platit školné.

Vzal jsem to během. Cestou mi několikrát ujela noha a málem jsem zakopl o dlažební kostky, ale stálo to za to. Do krámku jsem vstoupil se spokojeným úsměvem na rtech. Mé oblečení zůstalo nedotčeno.

Interiér Duhy připomínal alchymistickou laboratoř: vyřezávané dřevěné skříňky a police za policí zaplněné různými malými kalíšky, baňkami a hrníčky.

Za pultem stál muž středního věku v dlouhém, tmavě zeleném hábitu. Hustý černý plnovous mu visel až k hrudi a hlavu mu zdobil široký baret.

Mágova jmenovka zůstávala skryta (jeho jméno jsem už stejně znal). Evidentně jsem měl co dočinění s enpécéčkem. Zajímavé překvapení. Po tomhle zjištění jsem Varnovu jednání rozuměl ještě lépe. Nepochybně mě sem poslal v rámci plnění svého questu.

„Dobrý den. Přejete si?“ zeptal se mág přívětivě.

„Dobrý den,“ odpověděl jsem a odolal touze povědět mu, co si o tom „dobrém dni“ na tomhle „překrásném“ místě myslím. „Hledám Nilia.“

„Kdo vás sem poslal?“ optal se mág věcným tónem.

Aha. Takže můj nový kamarád nebyl Niliův jediný „agent“.

„Varn.“

Nedokázal jsem zachovat vážnou tvář. Nilius jako by z oka vypadl rozcuchanému francouzskému komediálnímu herci, Pierrovi Richardovi. Kdyby mu oholili plnovous a sundali baret, mohl by si klidně střihnout hlavní roli v komedii Hračka. He he! V baretu by mu to ve skutečnosti seklo ještě víc…

„Děje se něco?“

„Kdepak. Já… jen jsem si na něco vzpomněl. Doufám, že mi pomůžete. Varn říkal, že byste mi mohl prodat nějaké ochranné prvky na oblečení.“

„Ááá,“ usmál se, „v tom případě jste tady správně.“

Jakmile to dořekl, zjevila se mu nad hlavou jmenovka. Znamenitě. Ledy byly prolomeny.

„Jakou máte konkrétní představu?“ Nilius se odmlčel a pak mávl nad vlastní otázkou rukou. „Proč se vůbec ptám. Chcete posílit atribut ‚odolnost p roti vlhkosti‘, že? Určitě jste již zakusil veškerá potěšení zdejšího podnebí…?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Citadela.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.