Cyklus Vznešení mrtví v nakladatelství

FANTOM Print

Dhampir

Zloděj životů

Sestra mrtvého

Zrádce krve

Rebel

Dítě mrtvého boha

V šeru a stínu

Skrz kámen a moře

O pravdě a netvorech

FANTOM Print

2014

Copyright © 2011 Barb and J. C. Hendee

Translation © Zuzana Hanešková

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-601-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-602-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

…už nikdy nezavírej oči… nikdy… ne dokud všichni nezemřou…

Byûnduní – Hlubokořen – se zastavil v temnotě v komnatě tak vysoké a prázdné, že slyšel, jak se mu vyděšeně svírají vlastní mohutné ruce. A proč by v chrámu jeho lidu mělo být světlo nebo zvuk? Síň Bäynæů, trpasličích Věčných, byla nyní místem plným falešných nadějí. Největší duchovní předkové jeho lidu je opustili.

Náhle za sebou zaslechl dunění, ačkoli než se proměnilo na bouři propletených nezvučných hlasů, připadalo mu, že buší pouze v jeho lebce.

… zabijí tě, pokud budou moci… zabijí, ty to víš…

Z toho sboru vzájemně se překrývajících šepotů v jeho hlavě se mu chtělo řvát vzteky. Drásaly jej tak dlouho, že už nedokázal rozpoznat, zda ta varovná slova pronáší on nebo oni. Nepamatoval si, kdy naposledy zavřel oči, třebaže měl pocit, jako když spí. Nepodobalo se to snu, ale nekonečné noční můře, v níž bylo usmrceno ticho.

V hlubinách Bäalâle Seattu vládla jediná nekonečná noc plná strachu a šílenství.

Bušení neustávalo a on ho téměř cítil na rozložitých zádech. Obrátil se a upřel vyděšený pohled na ohromné vstupní dveře komnaty Věčných.

Byly vysoké jako čtyři trpaslíci. Každé křídlo vytesali z jednoho kmene obrovského dubu a bylo silné na délku jeho paže. Přesto slyšel dav za dveřmi, jak buší… bylo jich tam tolik, že to začínalo znít jako déšť kamenů dopadajících na dřevo. Tloukli do dveří, aby pronikli dovnitř, i když jejich hlasy nedokázaly prolomit překážku tak jako bušení pěstí.

„Co to děláš?“

Když uslyšel výhrůžný šepot, Hlubokořen se prudce otočil a sáhl k opasku. Nejprve viděl jen mohutné obrysy ve tmě. Sahaly až do neskutečné výšky síně. Tři stály podél stěny s dveřmi a další tři na opačné straně. Všechny tyto sochy Věčných jeho lidu byly tiché a jejich kamenné tváře nebylo možné rozeznat.

Jeho pozornost upoutalo mihotavé světlo.

Kolébavě se k němu přibližoval plamen. Za ním bylo vidět narudle zářící starou drsnou tvář, snad sešlou a svraštělou jako lidská mrtvola. Čím víc se blížila, tím zřetelněji rozeznával její rysy – a dva černé důlky duhovek jednoho ze svých lidí.

Starší měl širokou tvář a šedý plnovous a oči ostražitě rozevřené, až bylo vidět krví podlitá bělma kolem duhovek. Světlo pochodně se zatřpytilo na šupinách s ocelovou špičkou, tvořících černou zbroj mistra Dalnoroda.

„Pustil bys je dovnitř!“ obvinil ho starý Kamenochodec.

„Ne… už ne,“ namítl Hlubokořen.

„Lháři!“ zasykl jeho protivník a volnou ruku položil na černě natřený jílec jedné z dýk.

Hlubokořen bezděčně sáhl po zbrani, kterou měl zavěšenou v pochvě na opasku.

„Kde jsi byl?“ zeptal se mistr Dalnorod a naklonil hlavu. „Za svým užvaněným bratrem? Tak to celé začalo?“

Starší Kamenochodec se kradl blíž a jedním okem sledoval Hlubokořena, zatímco druhým se pokoušel rozeznat, zda jsou otevřené dveře.

„Od chvíle, kdy začalo obléhání, se všichni obrátili proti nám,“ pokračoval. „Jaké lži jsi lidem našeptával… prostřednictvím svého bratra?“

A v Hlubokořenově hlavě se ozval proud šeptavých slov.

… už se nikomu nedá důvěřovat… nikdy se neobracej zády… jdou si pro tebe…

Hlubokořen pustil jílec dýky a přitiskl si dlaň k hlavě.

Jeho myslí však pronikl jediný hlas, mnohem silnější než ostatní.

Naslouchej pouze mně – drž se jen mě.

Ostatní hlasy opět začaly sílit, až nedokázal pořádně myslet.

„Ne…“ zašeptal a pak si oběma rukama sevřel hlavu a vykřikl: „Nech mě být!“

„Nechat tě být?“ zeptal se starší s předstíranými rozpaky. „Proč bych to dělal? To ty – ty jsi nám tohle provedl, zrádce. Ty a tvůj bratr… poslali jste je na nás!“

„Ne… můj bratr s tím nemá nic společného.“

„Další lži!“ zařval starší a vytrhl čepel z pochvy.

Udělej, co je nutné, a přijď za mnou.

Hlubokořen si sevřel hlavu ještě silněji.

Starší zahodil pochodeň, zvedl dýku a s výkřikem zaútočil. „Nech si svoji zradu, Byûnduní!“

Neposlouchej. Přijď za mnou.

A další hlasy v jeho hlavě se opět vzedmuly v takové kakofonii, že se Hlubokořen snažil držet toho jediného jasného hlasu. Ostatní se pokusil vytlačit z mysli.

Při pohledu na staršího své kasty, který se na něj žene, tasil Byûnduní – Hlubokořen – dýku.

Toto poskvrněné místo musí skončit. Až Bäalâle padne a bude zapomenut, přijde spánek a ticho.

Kapitola 1

Wynn Hygeorht přecházela sem a tam po svém pokoji v sídle Učeného bratrstva v Calm Seattu. Stín, velká, vlku podobná fena s uhlově šedočernou srstí, ležela na malém lůžku a sledovala ji křišťálově modrýma očima.

Wynn byla v maléru a uvědomovala si to.

Teprve včera večer se se Stín a dalším svým společníkem Chanem Andrasem vrátila z Dhredze Seattu, horské pevnosti trpaslíků. Tam Wynn porušila všechny příkazy a nedbala žádného z varování nadřízených. Následky byly zdrcující. Touto dobou se zpráva o jejím návratu již jistě donesla k nejvyšším kruhům cechu. Bylo jen otázkou času, než ji předvolají před Radu preminů.

„Kde vězí Chane?“ zašeptala nepřítomně, aniž se zastavila.

Ať se dnes stane cokoli, bude to chtít vědět. Ubytoval se v pokojích pro hosty na druhé straně vnitřního nádvoří pevnosti, ale už bylo dávno po setmění a on měl zpoždění.

Když se konečně ozvalo zaklepání na dveře, téměř poskočila leknutím. Odhrnula si z tváře prameny jemných hnědých vlasů a spěchala otevřít.

„Kde jsi…?“

Za dveřmi nebyl Chane.

Stál tam štíhlý mladík jen o pár palců vyšší než Wynn. Oblečený byl v šedém rouchu cathologa tak jako ona. Ramena měl svěšená dopředu, jako by se neustále krčil.

„Nikolasi?“ řekla Wynn a pak rychle zahnala rozpaky a usmála se. Byl jedním z mála přátel, kteří jí v cechu zůstali.

Úsměv neopětoval. Vlastně se jí ani nepodíval do očí.

„Oni… předvolali si tě,“ zašeptal a v polovině věty ztěžka polkl. „Premin Sykion vzkazuje, že máš okamžitě přijít do síně rady. A máš tady nechat…“ Zalétl pohledem ke Stín. „Psa máš nechat tady.“

Wynn na něj mlčky zírala. Vždyť věděla, že k tomu dojde. Nebo ne? Napřímila se a uhladila si šedé roucho.

„Dej mi chvilku,“ odpověděla. „Běž říct radě, že hned přijdu.“

Nervózně zaváhal a pak přikývl. „Půjdu pomalu. Dám ti trochu času.“

Wynn se na něj smutně usmála. „Děkuju ti.“

Sledovala, jak odchází chodbou, ale dveře jen přivřela. Než se otočila, zhluboka se nadechla, protože dál to nebude snadné.

„Stín, zůstaň tady,“ přikázala rozhodně. „Nemůžeš jít.“

Wynn použila co nejméně slov, neboť Stín ještě jazyku nerozuměla zcela plynně.

Fena s tichým zavrčením přitiskla uši k hlavě a seskočila z postele.

Wynn to čekala. Protáhla se pootevřenými dveřmi a trhnutím je zabouchla. Dveře se otřásly, jak na ně Stín z druhé strany celou vahou narazila. Pak se ozvalo vytí.

„Nech toho!“ zavolala Wynn přes zavřené dveře.

Neměla čas řešit, že Stín vyvádí, protože ji tady nechává. Nadzvedla si sukni roucha a odspěchala chodbou ke schodišti na jejím konci a pak na večerní nádvoří.

Vydala se napříč ke starým stájím a skladišti, které již dávno přestavěli na dílny, laboratoře a samozřejmě i pokoje pro hosty. Proklouzla vnějšími dveřmi a zamířila nahoru ke dveřím, které tak dobře znala. Byly to tytéž pokoje, jež obýval její starý spojenec domin Ghassan il’Sänke ze sumanské větve bratrstva daleko na jihu. Zlehka zaklepala.

„Chane, jsi tam?“

Nikdo neodpověděl a v jejím nitru se vzedmula vlna úzkosti. Kde mohl být? Musela mu alespoň dát vědět, že si ji předvolali.

Znovu zaklepala, tentokrát silněji.

„Chane?“

Za dveřmi se ozvalo šoupání, následované zvukem muchlaného papíru a nečekaným skřípěním dřevěných nohou židle na kamenné podlaze. Dveře se otevřely, ale v místnosti za nimi vládla tma. Wynn vzhlédla k Chanovi Andrasovi, který se nad ní tyčil a tvář měl bledou jako obvykle.

„Cos to u všech všudy…?“ zarazila se uprostřed otázky.

Chane měl zmačkané šaty a rudohnědé vlasy rozcuchané. Několikrát zamrkal, jako by ho právě probudila ze spánku. A…

„Ehm, máš na obličeji přilepený kus pergamenu.“

Jeho oči se mírně projasnily a zvedl ruku k obličeji. Místo aby útržek chytil, ohnal se po něm a ten se snesl kolem Wynn do chodby.

„Vzbudila jsem tě?“ zeptala se zmateně.

Chane se vždy probouzel ve chvíli, kdy slunce zcela zapadlo. Světlo z malé studené lampy v chodbě pronikalo do vnější pracovny pokojů pro hosty. Židle za starým stolem byla nakřivo odsunutá ke stěně. Po celém stole byla rozházená hromada knih i papírů, a některé dokonce spadly na podlahu.

„Musel jsem číst dlouho… skoro do rána,“ zasípal zmrzačeným hlasem.

Wynn povytáhla obočí. Chane usnul u stolu, aniž si uvědomil, že se blíží úsvit? Zavrtěla hlavou, protože měli větší problém.

„Předvolali mě.“

V hezké tváři se mu rozléval výraz pochopení, zatímco se zcela probíral k vědomí.

„Jdu s tebou,“ odvětil okamžitě a ustoupil do místnosti, aby si vzal ze stolu klíč.

Pak zaváhal a přejel se pohledem. Stále měl na nohou boty z předešlé noci společně s uválenými kalhotami. Rychle si začal zastrkávat vytaženou košili.

Wynn bylo jedno, co má Chane na sobě. Nezáleželo na tom.

„Jenom mě,“ řekla. „Dokonce mi přikázali nechat Stín v pokoji.“

Chane ztuhl. Věděl, že Stín Wynn téměř nikdy neopouští. Fena to tolerovala jen zřídka. Znovu si začal zastrkávat košili.

„Za všechno, co se stalo,“ prohlásil, „jsem stejně odpovědný jako ty. Nepostavíš se jim sama.“

Když došel ke dveřím, Wynn mlčky zvedla oči a setkala se s jeho pohledem. Styděla se za úlevu, kterou pocítila nad tím, že bude čelit radě společně s ní. Ale takto to nebude fungovat.

„Nemyslím, že ti dovolí…“

„Jdu s tebou,“ zopakoval, vyšel ven a zavřel dveře.

Zamířil chodbou ke schodišti dřív, než se s ním mohla začít dál dohadovat. Bezděčně si povzdechla – úlevou, odevzdaně nebo snad pod tíhou svého břemene. Možná všechno najednou.

Když stoupali po schodech do prvního patra hlavní síně cechu, Wynn si kvůli svému pocitu úlevy stále připadala jako zbabělec. Vzhledem k tomu, co všechno se v podsvětí Kamenochodců hluboko pod Dhredze Seattem stalo, dokázala si představit, že Rada preminů bude něco jako fraškovitá napodobenina soudu jako ze Starého světa. Rozsudek padne dřív, než proces vůbec začne.

Toto však nebyl soudní proces. Byla to záležitost cechu a to, co Wynn udělala, nebude nikdy odhaleno veřejnosti. Proti neoficiálním obviněním ji nebudou bránit žádné zákony.

Zalétla pohledem k Chanovi, který kráčel vedle ní s tváří zachmuřenou odhodláním. Možná že by jeho přítomnost mohla udržet radu na uzdě, neboť určité vnitřní záležitosti by nechtěli probírat před cizincem. Wynn o tom však pochybovala.

Když došli do horního patra, čekali v široké chodbě před síní rady dva učenci. Chane ani nezpomalil a Wynn se snažila neváhat, ale čím byli blíž, tím nezvykleji to vypadalo.

Po stranách velkých dubových dvoukřídlých dveří mlčky stáli žena středního věku v blankytně modré barvě Řádu sentiologie a mladší muž v půlnoční modři metaologů. Wynn ani jednoho z nich ihned nepoznala, i když členové dvou odlišných řádů tvořili podivnou dvojici. Nikdy předtím žádné sloužící před síní neviděla.

Sledovali, jak přichází, což ji znervózňovalo. Pak se oba najednou natáhli a beze slova otevřeli dveře.

Uvnitř stála a čekala celá Rada preminů. A přítomen byl i domin Vysokověž, jediný trpaslík mezi učenci a hlava Wynnina řádu.

Folklór Vzdálených zemí, Chanova světa, hovořil o trpaslících jako o maličkých bytostech z temných jeskyní a podzemních nor. Na rozdíl od takových pověr byl Vysokověž jako všichni jeho lidé hrozivý a mohutný. Přestože byli trpaslíci menší než lidé, většina z nich si s Wynn hleděla z očí do očí. Co jim chybělo na výšce, nahrazovali mohutností.

Vysokověž byl statný a široký, ale pod šedým rouchem nebyla jediná přebytečná unce tuku. Hrubé nazrzlé vlasy protkávané šedí mu padaly přes ramena a splývaly s hustým plnovousem, na konci spleteným do copu. Jeho široká drsná tvář způsobovala, že oči s černými zorničkami vypadaly jako železné kuličky zapuštěné do světlé žuly v barvě kůže.

Z místa za poradním stolem, kde stál, se na ni mračil. Náhle se zamračený pohled změnil na rozzuřený, což by bylo znepokojivé u kteréhokoli mohutného trpaslíka. Obešel stůl a křesla s vysokými opěradly a rázně zamířil přímo k otevřeným dveřím, až mu dlouhé rudé vlasy při každém kroku povlávaly.

„Copak vaše drzost nezná hranic?“ zaburácel, když se zastavil na délku paže od ní.

Na okamžik se Wynn domnívala, že dominův hněv směřuje k Chanovi, ale jeho cílem byla ona.

„Toto je záležitost bratrstva,“ zavrčel. „Cizinci se do toho nemají co plést!“

Wynn zalétla pohledem k Chanovi – který zíral na širokoplecího domina.

„Musíš odejít,“ řekla tiše. „Počkej na mě u mne v pokoji.“

„Ne,“ zaskřípal Chane.

Wynn ztuhla. Většinou už jeho zmrzačený hlas nevnímala. V tom jediném slově však zaznívalo varování. Chane netečně hleděl na všechny v místnosti, což jen zvýšilo Wynnino napětí.

Chanovo odhodlání jí nejprve možná přineslo úlevu, ale nyní vše jen zhoršovalo.

„Odejdete,“ prohlásil někdo rozhodně.

Premin Frideswida Hawes z Řádu metaologie k nim zamířila ladným krokem, který ani nerozvlnil její dlouhé roucho v barvě půlnoční modři. Ze stínů kápě je oba pozorovaly její oříškově hnědé oči. Zastavila se šest kroků od nich a zcela se soustředila na Chana. Na rozdíl od rozhněvaného Vysokověže se tvářila jen lehce přezíravě.

Chane se nepohnul – a Wynn začala propadat panice. Jak by ho někdo z přítomných asi tak mohl přinutit?

„Vysokověži,“ řekla Hawes.

Trpasličí domin se vrhl vpřed, popadl Wynn za ruku a prudkým trhnutím ji vtáhl do síně.

Chane udělal krok k němu. „Pusť ji!“

Širokou komnatou se rozlehla ostře vyřčená slova.

Wynn zkroutila krk, aby viděla, co se děje.

Hawes přimhouřila oči, dupla a švihla otevřenou dlaní.

Zdálo se, jako by ozvěna Vysokověžových kroků rozechvěla podlahu, a Chane zavrávoral, jako kdyby se chystal svalit, a vytřeštil oči.

Zem se mu náhle zakymácela pod nohama. Dlaždice se valily jako přílivová vlna. Prolétl otevřenými dveřmi nazpátek k opačné straně chodby. Hawes přikráčela a zůstala stát před vchodem zády k Wynn.

„Proč to děláte?“ zeptala se Wynn a trhla sebou vpřed, ale nedokázala se vymanit z Vysokověžova sevření.

Dva učenci u dveří popadli kliky a ohromné dubové dveře zavřeli. Hawes pozvedla ruku před zužující se mezerou.

„Wynn!“ zaskřípal Chane a snažil se vyškrábat na nohy.

„Počkej na mě u mne v pokoji!“ zavolala.

Dveře se zabouchly a on jí zmizel z dohledu.

Hawes máchla rukou dolů a při tom ostře pronesla další slova.

Wynn ve Vysokověžově sevření ochabla, zatímco starodávný dub dveří začal splývat, jak podél něj projížděla Hawesina ruka. Mezera se zavírala podél spáry. Během okamžiku se dvoukřídlé dveře změnily na pevnou celistvou překážku, která nyní vypadala jako vytesaná z jediného kusu.

Premin Hawes se špičkami prstů dotkla dřeva a naklonila hlavu, jako by naslouchala.

Vysokověž pustil Wynn a ta ochromeně zírala na překážku. Dokonce i Chana by stálo velké úsilí probít se z druhé strany dovnitř. Wynn nejednou zaslechla, jak domin il’Sänke dělá narážky na to, jací jsou metaologové v této větvi ve srovnání s těmi u nich. Během svého pobytu po příchodu z odnože bratrstva v Sumanském impériu dával jasně najevo, jak nevalné mínění má dokonce o schopnostech premina Hawes coby thaumaturga.

Il’Sänke se velice mýlil.

Všichni v místnosti zachovávali dlouhou dobu mlčení.

Konečně se premin Hawes obrátila a kývla na ostatní. Neslyšně odplula na pravý konec dlouhého stolu a zbytek rady se obrátil a následoval ji. Když však míjela Wynn, spočinula na ní pohledem. Nebyla v něm žádná zášť či hněv, pouze chladný a vypočítavý zájem.

Členové rady se začali usazovat na místa a Wynn se otočila, aby čelila tomu, co ji čeká… sama.

Hawes se mlčky usadila v jednom dokonale opracovaném křesle s vysokou opěrkou na pravém konci dlouhého pevného stolu, který stál podél zadní strany místnosti. Všech pět křesel bylo nyní obsazeno členy Rady preminů.

Premin Adlam ve světle hnědé naturologů seděl na levém konci stolu. Vedle něj, po levici premina Sykion, se usadil zavalitý premin Renäld z Řádu sentiologie, oblečený v blankytně modré. Sykion v šedé cathologů, Wynnina vlastního řádu, měla jako představená rady místo uprostřed. Napravo od ní se premin Jacque z Řádu conamologie opíral lokty o stůl. Vysoké čelo měl položené na propletených prstech a skrýval tvář.

A Hawes na pravém konci si Wynn stále a téměř bez mrknutí oka pozorně prohlížela. Její oříškově hnědé duhovky jako by nyní měly šedou barvu kamenů ve zdech.

Wynn stála zpříma a hleděla jim do očí, ale nedokázala se ubránit, aby netěkala pohledem k šesté přítomné osobě.

Stejně jako když zde byla naposledy, stál domin Vysokověž, její bezprostřední představený v Řádu cathologie, za stolem. Dokonce se na ni ani nepodíval a zíral jedním z úzkých oken v zadní části místnosti ven. Kdysi to býval milovaný učitel, ale nyní byl jejím nejvášnivějším a nejotevřenějším protivníkem, který se jí při každé příležitosti snažil házet klacky pod nohy.

„Tovaryško Hygeorht,“ promluvila pomalu premin Sykion, „ani pořádně nevím, kde začít.“

Wynn k ní obrátila pohled.

„Lady“ Tärtgyth Sykion, pocházející z méně významného šlechtického rodu sousedního Faunieru, již měla svá léta, ale byla to vysoká a štíhlá žena. Zpod kápě jí po straně vyčuhoval dlouhý stříbrný cop sahající až na hruď zahalenou v šedém rouchu. Pod obvykle mateřsky a mírně vyhlížející slupkou se skrývala stejná nedůvěryhodnost jako u ostatních. Dnes neměla ve tváři nic pečovatelského.

Kupodivu to ve Wynn potlačilo všechen stud a strach.

Nehodlala jim dát příležitost k tomu, aby jí dlouze odříkali seznam jejích provinění. Bez ohledu na svou vinu se nepodvolí dalším úskokům, skrytým za oprávněným rozhořčením.

„Žádám, abych mohla odjet na jih,“ prohlásila okamžitě, „ke Lhoin’nům a elfské větvi našeho bratrstva.“

Sykion seděla vzpřímeně jako vrba, která se náhle vzchopila k odporu proti podzimnímu vichru. V jejích očích nebylo ohromení téměř znát, ale pro premina Jacqua to neplatilo. Zvedl hlavu z propletených prstů a na okamžik zíral s otevřenými ústy.

„Nejste tu, abyste něco žádala!“ řekl. „Jste tady, abyste se zodpovídala ze svých činů.“

Wynn zaťala zuby.

Sykion si zlehka odkašlala a srovnala hromádku papírů. Vypadalo to, že nahoře leží nějaký dopis, ale z místa, kde stála, nebyla Wynn schopná rozluštit jeho obsah. Pak zahlédla vedle hromádky zelenomodrou stužku. Při pomyšlení na královskou pečeť, která musela stužku a dopis uzavírat, se jí sevřel žaludek.

„Tovaryško Hygeorht,“ začala znovu Sykion, „byli jsme informováni, že se ztratilo několik deníků, které byly uchovávány v bezpečí spolu s texty.“

Na tento svůj první a poslední „zločin“ byla Wynn připravená.

Před šesti měsíci se vrátila z ciziny a přivezla poklad jako nikdo před ní – sbírku starodávných textů ze Zapomenutých dob, pravděpodobně napsaných ztracenými Vznešenými mrtvými. Tyto texty obsahovaly zmínky o prastarém nepříteli, který před tisíci lety málem zničil svět… ve válce, o níž teď mnozí věřili, že je jen zveličeným mýtem nebo k ní nikdy ani nedošlo.

Wynn věděla, jak to je.

Šokovalo ji, když po návratu domů o tento poklad přišla. Její nadřízení, ze strachu z jejich obsahu, texty zabavili – společně s jejími vlastními deníky. Všechno ukryli a potají nechali překládat. Wynn přišla na to, že by se původní texty mohly nacházet někde v podsvětí Dhredze Seattu. Navzdory všem příkazům je znovu našla, ale opět získat dokázala jen své deníky.

„Deníky se neztratily, ale jsou zpátky tam, kam patří,“ odpověděla Wynn. „To já jsem je napsala.“

Možná očekávali, že se bude kát. Proč by ji jinak nutili, aby před nimi stála jako nějaká zlobivá školačka, kterou se chystají vyloučit?

„Nepopíráte, že jste ty deníky vzala?“ zeptal se snad trochu nejistě Adlam.

„Jsou moje,“ odvětila Wynn.

„Okamžitě je vrátíte,“ řekla Sykion.

„Ne.“

„Tovaryško Hygeorht…“

„Podle práva jsou moje i texty,“ přerušila ji Wynn. „Já jsem je našla. Já jsem je přivezla zpátky. Pokud se pokusíte získat moje deníky, obrátím se na nejvyššího žalobce… se svým vlastním sporem o to, aby mi byly všechny texty vráceny.“

Mluvila rozhodným tónem, ale žaludek se jí svíral.

Vyhrožování ji nijak netěšilo, ale už se naučila něco málo o tom, co je správné, a co nutné. Ode dne, kdy ji našli opuštěnou v bedně za vnější padací mříží, jí toto místo bylo domovem. Nechtěla být vyloučena z jediného života, který znala. Na druhou stranu, preminové se jí chtěli zbavit – ale tak, aby nad ní přesto neztratili kontrolu. Toho nemohli dosáhnout, pokud by nebyla s cechem stále spojena.

Jakmile její poslední slova dozněla, ze síně se vytratila všechna předstíraná formálnost.

Vysokověž se k ní obrátil. Nebyl premin, a tudíž ani člen rady. Nepromluvil, ale oddechoval těžce a ostře.

Premin Renäld se na Wynn zamračil a zašeptal: „A co ztráta prince Freädhericha?“

Stejně tak mohl křičet.

Tohle bylo ze všeho nejhorší – její skutečný zločin. Toto byl důvod, proč byla předvolána před radu. Ve srovnání se ztrátou prince Freädhericha byla krádež deníků jako dětská rošťárna.

Wynn o půl kroku ustoupila, než se zarazila. Věděla, že tohle přijde, ale rychlá změna tématu ji stejně zastihla nepřipravenou.

V Renäldových očích se třpytil oprávněný hněv – ale také hrůza z následků.

„Pokud dojde k nejhoršímu… kvůli vám jsou naše šance poloviční!“ obořil se na ni.

Wynn si toho byla vědoma lépe než on. Během těžkých zkoušek v podsvětí Kamenochodců odhalila temné tajemství, které nesouviselo s jejími záměry.

Princ z Malourné, o němž se předpokládalo, že se před lety utopil, byl naživu a zavřený v podsvětí Kamenochodců – aby ho ochránili před sebou samým. Jeho žena, vévodkyně Reine Faunier-Âreskynna, přivdaná princezna Malourné, se o něj tajně starala. Rodová linie Âreskynnů byla svázána prastarým pokrevním poutem s Dunidæy, jak trpaslíci nazývali „Hlubinné“. O bájemi opředených mořských lidech věděli jen Kamenochodci a královská rodina.

Freädherich pozvolna podléhal stesku po moři, chorobě, kterou jeho rod zdědil po již zapomenuté ženě z rodiny, jež se kvůli spojenectví provdala za jednoho z Dunidæů. Wynn do podsvětí nevědomky přilákala přízrak jménem Sau’ilahk a hrozba, kterou představoval, urychlila průběh princovy nemoci a změny.

Princ Freädherich uprchl s Dunidæy, kteří jej vždy za nejvyšších přílivů vyhledávali, do oceánu. Následkem Wynniných činů přišlo Malourné nejen o prince, ale i o hlavního emisara u Hlubinných a s ním i o starodávné spojenectví.

Vévodkyně Reine přišla o manžela podruhé a naposledy.

Skutečnost, že si Wynn byla svými rozhodnutími jistá, nestačila na potlačení pocitu viny. Pokusila se nedat to najevo, ale až příliš nápadně si uhladila roucho. Rada hledala slabost, cokoli, co proti ní mohou použít, a bylo toho víc než dost.

„Kdyby to nebylo tak dlouho udržováno v tajnosti,“ pokračoval premin Renäld, „nestála byste před námi. Čelila byste samotnému nejvyššímu žalobci, v procesu za…“

„Pokud jde o veřejnost,“ přerušila ho Wynn, „princ zemřel už před lety.“

Byla to podlá a krutá odpověď, ale nic jiného říci nemohla. Co se stalo, nedá se odestát. Neměla v úmyslu ospravedlňovat se těm, jejichž strach potlačoval nutné činy a kteří popírali očividné závěry, vyplývající ze všech těchto událostí.

Prastarý nepřítel se vracel. Blížila se další válka. Nebylo žádné pokud; jen kdy. A Wynn byla rozhodnutá pokračovat a zastavit ji.

„Takže popíráte, že jste se ztrátou prince měla něco společného?“ dožadoval se premin Jacque.

„Popírám, že je to podstatné… v tuto chvíli,“ odpověděla Wynn. „Nemá to nic společného s mou žádostí, abych mohla odjet na jih do elfské odnože bratrstva.“

To byl její cíl. Během krátké doby, kdy získala přístup k starodávným textům a hledala vodítka k návratu Prastarého nepřítele, našla Wynn náznaky toho, kde hledat další část záhady.

Bäalâle Seatt: velké trpasličí sídlo ztracené v mytické válce na konci Zapomenutých dob.

Dokázala jen odhadnout, že se nachází někde na jihu, blíž k velké poušti a horám, oddělujícím sever od Sumanského impéria na jihu. Lhoin’nská – elfská – odnož bratrstva neležela příliš daleko od tohoto pohoří. Každá větev bratrstva sbírala ztracené útržky daleké minulosti ve své oblasti. Klíče k poloze ztraceného seattu by se možná spíš našly v archivech a knihovně elfských učenců. Nyní všechno vsadila na naději, že se jí chce vlastní větev cechu zbavit.

Zavládlo dlouhé ticho. Wynn stála a sledovala nadřízené. Ani si nevšimla, kdy si Hawes stáhla kápi. Premin metaologů byla jediná, kdo ještě nepromluvil.

Premin Frideswida Hawes vypadala jako žena pozdního středního věku, ale její krátce zastřižené vlasy byly prošedivělé do barvy matného stříbra. Klidná úzká tvář se špičatou bradou jen zřídkakdy prozrazovala náladu nebo myšlenky.

Ve srovnání s ostatními se sem její mlčení nehodilo.

Wynn považovala metaology za lidi, kteří se řídí logikou, jsou tvrdohlaví a zvyklí na delikátnost a rizika, vyplývající z balancování mezi vírou a vědomostmi. Napadlo ji, zda by nevybíravá upřímnost nebyla v tuto chvíli vhodnou taktikou.

„Chci odejít na jih. Vy se mě chcete zbavit,“ prohlásila Wynn s pohledem upřeným na Hawes, ale pak se obrátila k Sykion. „Prostě mi jen dejte souhlas. Jedno slovo vyřeší všechny naše požadavky.“

Sykion i Adlamovi se ve tvářích objevil šokovaný výraz, ale během dalších tří nadechnutí nikdo nepromluvil.

„Rada probere vaši prosbu … později, v soukromí,“ řeka Sykion. „Do té doby, jelikož zjevně nehodláte čelit svým proviněním, můžete jít.“ Pak se předklonila. „Zůstanete na půdě cechu.“

Wynn se pokusila neztuhnout, ale neuspěla. „Nemůžete mi nařídit…“

„Tovaryško Hygeorht, zůstanete na půdě cechu!“ rozkázala vrchní premin. „Nebo vás zbavím vašeho postavení. Možná pak budu čelit následkům, ale ta cena bude stát za to.“

Wynn to příliš ohromilo, než aby popustila uzdu narůstajícímu hněvu.

„Ať je vám to jasné,“ pokračovala Sykion. „Žádná ochrana ze strany bratrstva, žádné financování a bez postavení učence. Ještě jednou nám pohrozíte tím, že podniknete pokus o získání textů, a já vás nechám obvinit z krádeže deníků, které v té době byly v držení trpaslíků. Uvidíme, na čí stranu se nejvyšší žalobce přikloní… a čí slovo bude mít před lidovým soudem váhu!“

Letitou tvář měla staženou zuřivostí, jakou v ní Wynn nikdy předtím nespatřila. Otevřené nepřátelství však bylo lepší než zdvořilostí zastřená agrese.

Uvázli na mrtvém bodě. Bez ohledu na to, čím Sykion hrozila, zoufale se tím snažila udržet Wynn pod kontrolou. A bez ohledu na to, čím hrozila Wynn, nemohla si dovolit nechat se vyhodit, jinak by neměla právo vstoupit do archivů elfských učenců.

„Rozumíte?“ zeptala se Sykion.

Wynn odměřeně přikývla.

„Pak můžete jít… prozatím.“

Wynn se pomalu obrátila a zůstala hledět na neproniknutelnou bariéru z masivního dřeva. Když se ohlédla, Hawes už dokončila gesto, při němž mávla rukou vzhůru, a na závěr líně sevřela prsty. Wynn se obrátila zpátky a před ní už stály jen obyčejné staré dubové dveře.

Začaly se otevírat, jak do nich sloužící zvenku zatlačili.

Wynn váhavě vyhlédla ven a ulevilo se jí, že tam nevidí Chana. Musel vyslyšet její žádost a vrátit se zpátky do jejího pokoje. S lehkým chvěním Wynn vyšla z nyní tiché poradní síně a snažila se nerozběhnout, dokud nezmizela sloužícím z dohledu.

O chvíli později přecházel Chane Wynninou malou ložnicí a naslouchal jejímu líčení, co se odehrálo před Radou preminů. Rozčilený a stále ještě překvapený tím, jak snadno ho vyloučili z jednání, pozorně naslouchal, co všechno se přihodilo.

„Na tvou žádost neodpověděli?“ zeptal se.

„Jenom že mám zůstat na půdě cechu.“

Seděla na posteli a jednu ruku měla ochable položenou na Stínině hřbetu. Chane si je obě prohlédl.

Wynn nevypadala tak ztrápeně, jak čekal. Jemné hnědé vlasy jí visely kolem hezké tváře s olivově zbarvenou kůží. Potlačil nutkání zastrčit jí pár pramenů za ucho.

Vypadalo to, že Stín se stále hněvá, že musela zůstat. Číst ze psí tváře nebylo vždy snadné, ale působila téměř uraženým dojmem. Přestože pocházela z elfského psího plemene, nazývaného majay-hì, kdo to nevěděl, vnímal jen přerostlého, dlouhonohého, téměř černého vlka.

Wynn pohladila Stín po krku.

„Myslím, že nakonec mě nechají jít,“ řekla. „Jakmile budou přesvědčení, že mají prostředky, jak mě dostat z cesty a zároveň udržet na vodítku.“

Chane se zastavil. „Jak brzy myslíš, že budeme moct odejít?“

„Netroufám si ani hádat, ale zatímco budeme čekat, využijeme čas, který máme.“

Chvíli jen stál a přemýšlel o dalších slovech. Od návratu z Dhredze Seattu v něm hlodala nepříjemná obava. Wynn měla svých starostí dost, ale když před sebou měli další cestu, nemohl to déle odkládat.

„Pak bychom si měli promluvit o bezpečnostních opatřeních,“ řekl opatrně. „Jakmile opustíme civilizaci…“

„Já vím,“ přerušila ho unaveně. „Nablízku nebude tolik dalších smrtelníků a budeme cestovat opuštěnými místy, kde by se mě mohli pokusit vyhledat fayové.“

Při těch slovech zvedla Stín hlavu a tiše zabručela Wynn do tváře.

Tohle bude těžší, než si Chane myslel. Než mohla Wynn či Stín začít o fayích, Chane jim skočil do řeči.

„Kdykoli to cestou bude možné, musím mít prsten sundaný.“

Chane nosil mosazný prsten, který nazýval prsten nicoty a který vyrobil jeho starý nemrtvý společník Welstiel Massing – nyní už skutečně mrtvý. Prsten chránil Chana před tím, aby kdokoli vycítil jeho podstatu nemrtvého. Také však otupoval jeho vlastní rozvinutější smysly včetně schopnosti vnímat živé a nemrtvé.

Při zmínce o prstenu Wynn zamrkala. Neměl nic společného s tím, že ji fayové pronásledují, protože je jediný smrtelník, který je může slyšet a špehovat je, kdykoli se ukáží dostatečně blízko. A pak se jí konečně rozlil po tváři výraz pochopení, co má Chane ve skutečnosti na mysli.

„Chane,“ řekla. „Sau’ilahk je pryč. V mořském tunelu jsem ho spálila a nic z něj nezbylo.“

„Už jednou předtím jsi ho sežehla v ulicích Calm Seattu,“ opáčil. „A přesto…“

„Tentokrát to bylo jiné,“ trvala Wynn na svém. „Zničila jsem ho, a to je fakt.“

Snad… ale bylo to sporné. Nebyl to fakt, neboť neexistoval žádný důkaz.

V trpasličím podsvětí použila Wynn svou jedinou zbraň proti nemrtvým – hůl se slunečním krystalem – aby přízrak přemohla. Pravda, tentokrát měla mocného spojence. Uhel, drsný mistr trpasličích Kamenochodců, kteří strážili ostatky a duše trpasličích uctívaných mrtvých, nějak dokázal mohutnýma holýma rukama sevřít Sau’ilahkovo nehmotné tělo. A jízlivý elf jménem Chuillyon, oblečený v bílém rouchu jako falešný učenec, jim udržel přízrak od těla, a přitom jen klidně šeptal a usmíval se.

Tito dva s pomocí dalších Kamenochodců Sau’ilahka zadrželi a spoutali. To Wynn poskytlo čas spálit jej svou holí, jejíž krystal vyzařoval světlo podobné slunečnímu.

Byla přesvědčená, že je přízrak pryč.

Chane nebyl.

„Ve srovnání s přízrakem jsem jenom obyčejný upír,“ namítl.

Slyšel, jak se jeho hlas mění z běžného neznělého sykotu na cosi chraplavějšího, skřípavějšího a vášnivějšího. Pokusil se mluvit klidněji a rozumněji. „Přesto jsi viděla, jak mi Magiera usekla hlavu.“

Právě tak přišel ke svému trvale zmrzačenému hlasu.

Wynn zmlkla a odvrátila oči.

„Ale jsem tady,“ dokončil tiše.

Vůbec se mu nelíbilo, že byl přinucen to vytáhnout. Sledovat, jak podruhé umírá, pro ni bylo samo o sobě dost těžké. Stále nechápal, jak se mu později podařilo vrátit. Pamatoval si jen to, jak se probudil zmáčený krví a pokrytý čerstvě zabitými těly v mělké prohlubni v zemi. Opět byl celý – a Welstiel na něj shora shlížel, jako by čekal.

„Dlouho jsem putovala s Magierou, Leesilem a Chapem,“ odpověděla nakonec Wynn. „Oni – my – jsme zabíjeli upíry, kteří se nevraceli.“ Pokynula ke stolu a hromádce deníků, která tam ležela. „Všechno jsem to zaznamenala bez ohledu na to, že moje nadřízené pravda nezajímá.“

Chane zalétl pohledem k deníkům. V mysli se mu znovu vynořila další myšlenka, kterou se v uplynulých nocích zaobíral. Než se Wynn podařilo ukrást deníky zpátky, nikdy je neviděl.

Zaznamenala však do nich všechno o svých cestách s Leesilem a Magierou, o zážitcích s nemrtvými a s an’Cróany, elfy ze Vzdálených zemí. Kdyby si je mohl přečíst, mohl by jí lépe porozumět… pochopit, co ji skutečně pohání, její cíle, naděje a obavy. Dokonce i pokud nezaznamenávala události doslova, znal ji dostatečně dobře na to, aby dokázal číst mezi řádky.

Jeho úkolem bylo Wynn chránit dokonce i před ní samotnou. To jeho existenci dávalo smysl, a aby tak mohl činit, potřeboval porozumět všemu, čím si prošla.

„Můžu si je přečíst?“ zeptal se a kývl k hromádce.

Wynn zbledla.

„Psala jsem je v Begainově slabikáři,“ vyhrkla. „Nesvedeš to.“

„Trochu znaky tvého cechu čtu.“ Přistoupil blíž. „A můžeš mi pomoct. Studium tvé práce mi pomůže písmu porozumět.“

Wynn se nadechla, aby ještě něco řekla, ale slova nevyřkla.

Chane její zdráhavost nechápal. Už pokoušel její trpělivost svými názory o Sau’ilahkovi, ale když už ji požádal, nenechá toho.

„Informace v denících by mi – nám – mohly při nadcházející cestě pomoct.“

Byl to logický argument. Pokud se při pátrání po dalších odpovědích chystají cestovat do jiné odnože bratrstva, jak jinak by měl vědět, co má hledat? Nyní ho považovala za součást svého plánu. Měla by dovolit, aby věděl všechno.

Wynn stále mlčela.

Chane jí rozuměl až příliš dobře. Sebrali jí vše, co do cechu přinesla. Nyní, když se jí podařilo získat část cenného majetku zpátky, se ho možná zdráhala zase vzdát, dokonce i v Chanův prospěch.

„Jak jsi říkala,“ pokračoval, „než se rada rozhodne, musíme čas využít nějak užitečně. Když nesmíš ven, budu muset nakoupit zásoby na cestu. Kromě toho musím lépe pochopit, co tě dovedlo až sem.“

A přesto stále váhala.

„Nenapsala jsi je, abys vylíčila své zážitky a podělila se o vědomosti?“

Wynn k němu zvedla oči.

„Ano, samozřejmě.“ Vstala a přistoupila k malému stolku. „Během plavby ze Vzdálených zemí jsem tenhle přepsala. Popisuje moji cestu do Droevinky s Magierou, Leesilem a Chapem. Tím můžeš začít.“

Ulevilo se mu, když tak náhle souhlasila, ale něco v jejích očích Chana znepokojovalo. Jakmile zvedla první deník, svírala ho tak pevně, až její malé prsty zbělely.

Co skrývala?

Kapitola 2

O sedm večerů později klečela Wynn na podlaze u sebe v pokojíku a krmila Stín kousky sušené ryby. Ticho narušoval jen zvuk cvakání psích zubů a mlaskání. Znovu pohlédla ke dveřím, zvědavá, proč se Chane stále nevrací, a pak se rozhlédla po jednoduše zařízeném pokoji: postel, psací stůl, malý stolek a úzké okno s výhledem na vnitřní nádvoří pevnosti.

Místo, kde se kdysi cítila v bezpečí, jí bylo nyní vězením. Rada zachovávala ohlušující mlčení a Wynn začínala přemýšlet, jestli vůbec kdy rozhodnou o jejím osudu. Společně s Chanem však nezaháleli, sepisovali zásoby, které má Chane obstarat, a připravovali se na cestu. Každý večer, než se vydal do města, se zastavil u ní v pokoji, aby jí řekl, co sehnal, nebo aby se podíval, zda na seznamu nepřibylo něco nového – nebo aby vrátil deník a půjčil si další.

Pokaždé, když udělal to poslední, se ve Wynn všechno svíralo.

Nebylo to tím, že by jí vadilo, že čte její deníky. Koneckonců, byly to záznamy učence. Avšak značná část obsahu se zabývala nemrtvými, jejich pronásledováním a likvidací. Když zmínila své staré společníky, Magieru, Leesila a Chapa, Chane často dával najevo zatrpklost, nebo dokonce nepřátelství. Mohla jen hádat, jak se cítí, když si o nich tolik čte.

Wynnin vztah s těmito třemi byl… složitý.

Magiera byla divoká tmavovlasá samotářka a jediný dhampir, o němž kdy Wynn slyšela. Leesil byl napůl elf, kterého v mládí vychovali, aby se stal úkladným vrahem a otrokem vojevůdce, a on před tímto životem uprchl. Chap byl majay-hì jako žádný jiný, skutečný fay, který se rozhodl narodit v těle štěněte potomků fayů a vlků z elfských zemí. Během pobytu ve Vzdálených zemích východního světadílu Wynn s touto trojicí pátrala po artefaktu, kterým kdysi vládl Prastarý nepřítel mnoha jmen. Poslední část cesty je zavedla daleko na jih do vysokého pustého pohoří Kráterové vrchy. Tam konečně objevili artefakt – kouli, kterou nazývali prstenec – stejně jako ony staré texty, jež Wynn od návratu domů nepřinesly nic než trápení. Se svými společníky odnesla, co se dalo, a po návratu do nové malé větve bratrstva v Bele dostala za úkol bezpečně dopravit texty do Calm Seattu.

Magiera, Leesil a Chap se plavili s ní a vezli prstenec s sebou. Cesta jim zabrala víc než půl roku. Zůstali spolu, dokud se na obzoru nevynořilo město Calm Seatt, a pak se rozdělili. Wynnini společníci – hlavně Chap – usoudili, že je prstenec příliš nebezpečný, než aby ho přinesli učencům. Proto odešli najít místo, kde by ho ukryli před těmi, kdo by jej mohli hledat.

Wynn se po nich stále stýskalo. Magiera, Leesil a Chap se stali víc než jen jejími přáteli. Byli jako její krev… jako rodina. Chyběli jí, a Chane to věděl.

Tak moc si chtěl přečíst její deníky, a ona jeho důvody chápala, ale pokaždé, když jeden vrátil a půjčil si další, byl tišší, napjatější a více strohý. A co hůř, když se ho zeptala na důvod, předstíral nechápavost. Jeho zhoršující se nálada nemusela mít s deníky nic společného, ale pochybovala o tom.

A aby toho nebylo dost, stále se vracel k Sau’ilahkovi.

Sau’ilahk byl pryč – Wynn to věděla. Na rozdíl od Chana viděla jeho konec. Popsala mu vše do nejmenších podrobností, ačkoli to, jak na přízrak působili Chuillyon nebo Kamenochodci, nedokázala vysvětlit o nic lépe než on.

Neviděl ale, jak k tomu došlo.

Chane pro Wynn znamenal mnohé. Objevil se v nejhorších okamžicích jejího života, když se zdálo, že ji nikdo jiný neochrání. Vrhl se před ni a udělal vše, co považoval za nutné, aby se ujistil, že se přes něj nic nedostane. Byl to však upír, jedna z vyšších forem nemrtvých, v některých kulturách známá jako Vznešení mrtví. V každém případě jako dravec mezi živými občas při její ochraně zacházel příliš daleko.

Třebaže mu Wynn věřila jako spojenci, jak by si mohla troufnout cítit něco víc? Přesto si přála, aby mu rozuměla lépe. Dělala mu starosti jejich cesta, nebo jejich omezená šance na úspěch? Nebo šlo o to, co dali dohromady během pobytu v Dhredze Seattu? Z dalších pasáží, které přeložila ze starodávných textů, odhalili ve spojení s Chanovým svitkem mnohem větší problém.

Prstenec, který Magiera, Leesil a Chap odnesli pryč, nebyl jediný.

Nepřítel jich za nějakým neznámým účelem vytvořil pět, jeden pro každý ze živlů existence. Wynnini přátelé pravděpodobně drželi v rukou prstenec vody a odešli někam na sever tohoto světadílu, kde se ho snažili bezpečně uschovat.

Na konci velké války dal Nepřítel třinácti upírům známým jako Děti za úkol, aby odnesli pět prstenců do různých úkrytů. Zdálo se, že o tisíc let později tyto koule stále existují… někde… poslední památky na válku, o níž málokdo věřil, že se vůbec odehrála. Nepřítelovi přisluhovači – staří i noví – nyní přešli k činům a znovu po prstencích pátrali.

Wynn měla podezření, že jeden z prstenců by stále mohl být v Bäalâle Seattu. Bylo-li tomu tak, musí jej najít dřív, než se k němu dostane některý ze služebníků, jako byl přízrak.

Stín dojedla poslední kousek ryby a kňučením se dožadovala dalšího.

„Stane se z tebe stejný žrout, jako byl tvůj otec,“ řekla Wynn a pohladila fenu po hlavě. „Je čas na lekci jazyka.“

Stín na zadku ucouvla a s tichým zavrčením přitiskla uši k hlavě.

„Stín… už žádné dohadování.“

Wynnina hlava se náhle naplnila změtí vlastních vzpomínek. Všechny ukazovaly, jak se dotýká Stín a hovoří s ní pomocí sdílení mentálních obrazů. Ze záplavy výjevů ji však rozbolela hlava.

„Ne… žádná řeč vzpomínek,“ řekla. „Naučíš se slova, i kdybych ti měla obrátit uši a přišpendlit ti je k hlavě, abys poslouchala.“

Stejně jako její otec Chap a ostatní majay-hì Stín se svým vlastním druhem komunikovala pomocí vzpomínek prostřednictvím doteku, nikoli formou mluvené řeči. Wynn tomu říkala řeč vzpomínek. Stínin otec byl jedinečný, protože dokázal pronášet slova ve Wynnině mysli. Otec i dcera také dokázali v jiných bytostech vyvolat jejich vlastní vzpomínky, pokud jim byli na dohled. Avšak na rozdíl od Chapa Stín nedokázala mluvit ve Wynnině hlavě.

Místo toho uměla při vzájemném doteku posílat Wynn vlastní vzpomínky. Také dokázala sdílet ty, které viděla u jiných. Pokud bylo Wynn známo, žádný jiný majay-hì ani člověk to nedokázali.

„Stín, pojď sem,“ řekla.

Stín stáhla pysky, z tlamy jí vyjela růžová špička jazyka a olízla jí nos – přesně jako to dělával Chap.

Wynn vydechla.

„Tohle jsem stěží tolerovala tvému otci. Nemysli si, že si to dám líbit i od tebe. Pojď sem!“

Nedávno si Stín nedala pozor a Wynn zjistila, že její mladá strážkyně skutečně rozumí mluvené řeči – do určité míry. Stín neuměla mluvit, ale mohla poslouchat a dělala to, aniž si toho byl někdo vědom. Teď bude poslouchat a učit se.

Stín se prudce vymrštila přímo ze sedu.

Překvapená Wynn se zaklonila, ale fena jen vyskočila na postel, obrátila se kolem dokola a uvelebila se na ní. Stočila se hlavou ke kamenné zdi a zády k Wynn.

Wynn se vyškrábala na nohy. „Netrucuj.“

Stín nesnášela, když ji nutili komunikovat jako „breptající“ lidé, ale Wynn byla odhodlaná rozšířit psí slovník. Vyčerpávající proces řeči vzpomínek možná nedělal problémy majay-hì, kteří nebyli zvyklí na nic jiného, ale pro Wynn nebyl dostatečně účinný.

Při představě zápasu se zvířetem větším než vlk by rozumný člověk zaváhal, a přesto… to Wynn nezabránilo chytit Stín za ocas.

Stín se zavrčením prudce otočila hlavu.

Wynn ji nepustila. „To by sis nedovolila.“

Pak Stín nastražila uši. Podívala se na opačnou stranu místnosti, znovu přitiskla uši k hlavě a s tichým bručením se zvedla na všechny čtyři.

Wynn pustila její ocas a obrátila se ke dveřím.

„Chane?“ zavolala. „To jsi ty? Pojď dál.“

Dveře se neotevřely a Stínino bručení se změnilo na nezastřeně varovné vrčení.

Než se k ní Wynn otočila, stěna vedle dveří jako by se pohnula. Wynn ucouvla, až lýtky narazila do postele.

Šedé kameny se vyboulily dovnitř, jako by se něco tlačilo skrz.

Wynn se vrhla do rohu za dveřmi a popadla hůl. Strhla z konce kožené pouzdro, odhalila dlouhý sluneční krystal a namířila ho na zčeřenou stěnu.

Ze zdi se vynořilo cosi jako kápě pláště, zakrývající obličej. Na dlaždicích zaduněly kroky a v místnosti stála statná postava v plášti, alespoň dvakrát širší než Wynn, ale ne vyšší. Široká ruka shrnula kápi a podsaditý trpaslík si s Wynn zamračeně hleděl do očí.

Wynnin počáteční strach se změnil v hněv. „Co tady děláš?“

Rudovlas zalétl pohledem ke Stín, která stále vrčela. Neměl plnovous, což bylo na dospělého trpaslíka nezvyklé, a zrzavé vlasy mu padaly na ramena vlněného pláště barvy železa. Vypadal mladě, snad na třicet let podle lidských měřítek, takže u trpaslíka to pravděpodobně bylo šedesát či více. Wynn však věděla svoje.

Rudovlas byl díky životu mezi Hassäg’kreigii – Kamenochodci z Dhredze Seattu – starší.

„Proč stále odkládáte odjezd?“ zeptal se a její otázku ignoroval.

Zaťala zuby. Opustil vlastní sektu a byl rozhodnutý připojit se k ní při pátrání po Bäalâle Seattu, ale ona mu nevěřila. Představoval ještě větší problém než Rada preminů.

Z toho, co zjistila o Bäalâle Seattu, byl jeho pád – zkáza – dílem zrádce. Jeho jméno bylo dávno zapomenuto a zůstával jen tajemný titul ve starověké trpasličtině: Thallûhearag, „Pán masakru“. Vypadalo to, že jeho skutečné jméno zná pouze Rudovlas.

Byûnduní – Hlubokořen – byl Kamenochodec z Bäalâle Seattu, tak jako Rudovlas v Dhredze Seattu. Byli však vzájemně spojeni hlouběji, neboť Rudovlas tvrdil, že jej duch jeho předka povolal do posvátné služby Kamenochodce, strážce a pečovatele trpasličích uctívaných mrtvých.

Rudovlas tohoto vražedného zrádce uctíval a prohlašoval, že Hlubokořen – Thallûhearag – nebyl Padlý, jeden z těch, kdo byli opakem všeho, co představovali trpasličí Věční.

Chanův smysl pro odhalení pravdy říkal, že Rudovlas skutečně věří, že Hlubokořen nebyl zrádce. Ale jen víra samotná nepředstavovala žádný důkaz. Vědomě, nebo ne, to vše z Rudovlase dělalo prostřednictvím ducha masového vraha možný nástroj Nepřítele. Třeba už jím byl.

Wynn s ním nechtěla mít nic společného.

Pak si všimla jeho oděvu.

Už na sobě neměl kamenochodeckou černou šupinovou zbroj. Stále nosil na opasku dvě bojové dýky společně s novým širokým trpasličím mečem v pochvě. Dlouhá železná hůl v jeho ruce však byla prvním špatným znamením. Byl jednoduše oblečený v hnědých kalhotách a plátěné košili a mezerou v plášti Wynn zahlédla hnědooranžovou vlněnou tuniku.

Ohromeně na jeho oděv zírala. „Co to máš na sobě?“

„Jsem v přestrojení,“ odpověděl tiše.

Tohle byla další věc – Rudovlas se nechoval jako typický trpaslík. Většina jeho lidí se pomalu rozhněvala a rychle smála. Své pocity měli vepsány v širokých tvářích a hrdě je rozhlašovali dunivými hlasy.

Rudovlasův hlas byl příliš často tlumený a tichý a v tmavých očích neměl upřímné emoce svého lidu. Nikdy si nebyla jistá, co se za jeho slovy skrývá. A i když nebyla nábožensky založená, jeho přestrojení, ta tunika a hůl, to bylo rouhání.

Rudovlas se „přestrojil“ za zbožného shirvêshe Bedzâ’kenga, „Třpytjazyka“, trpasličího svatého Věčného představujícího historii, tradice a moudrost. To mělo k Thallûhearagovým lžím tak daleko, jak to jen šlo.

„Svlékni si to,“ řekla mu.

„Třpytjazykovi shirvêshové jsou ve většině severních zemí vítáni. Nechci, aby si mě během cesty všimli.“

„Řekla jsem… svlékni si to.“

Nikdo, kdo uctíval služebníka Nepřítele, se neměl co přestrojovat za Třpytjazykova shirvêshe, zbožného služebníka.

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se.

„Neřekla jsem, že můžeš jít s námi.“

„To jsem dohodl v poctivém obchodu s tvým společníkem.“

Wynn odvrátila pohled.

Chane si zlomil meč, když se je pokoušel dostat přes masivní železné dveře, protože Wynn byla posedlá touhou najít Kamenochodce. Když se vrátili do cechu, objevil se Rudovlas. Přinesl Chanovi nový meč vyrobený z nejlepší trpasličí oceli, jaký by si Chane nikdy nemohl dovolit. Chane necítil vůči Rudovlasovi takovou nedůvěru jako Wynn a nový meč potřeboval. Nabídku takové skvělé zbraně neodmítl.

„Kdy vyrazíme?“ zopakoval Rudovlas.

„Nevím. Čekám na finance a… až se vypořádají další záležitosti.“

Nehodlala mu prozradit víc, než bylo nutné.

Rudovlas se odvrátil. „Bydlím v hostinci Žatva na západě Šedivé říše. Až budete připravení, pošlete mi zprávu.“ Zarazil se zády k ní. „Raději byste neměli odjíždět beze mě.“

Stínino bručení se změnilo ve vrčení. Přestože Rudovlas mluvil stále stejným klidným tónem, poslední slova zněla jako hrozba. Nebo Stín možná zachytila vzpomínku, která se vědomě vynořila v trpaslíkově mysli. Ať tak či onak, Wynn mlčela, zatímco Rudovlas zamířil ke zdi a skrz ni.

Klesla na okraj postele s pocitem vyčerpání a zabořila prsty do Stíniny srsti. Stín přitiskla hlavu k Wynnině krku, ale hebká srst a teplý vlhký jazyk neposkytly Wynn dostatečnou útěchu. Zalétla pohledem ke dveřím.

Kde je Chane?

Po setmění Chane vstal, rychle se oblékl a na chvíli se zastavil před zrcadlem nad malým prádelníkem. Pokusil se uhladit zubatě zastřižené rudohnědé vlasy. Na prádelníku leželo několik předmětů, výsledek jeho každonočních pochůzek. O těchto věcech Wynn zatím nic neřekl.

Meč, který mu Rudovlas přinesl, měl nyní jednoduchou koženou pochvu. Na konci prádelníku ležel složený nový plášť z tmavě zelené vlny s kápí, na něm šála stejné barvy, pár nových padnoucích kožených rukavic a dva malé kožené trojúhelníky se šněrováním.

Musel sehnat ještě dva předměty a dnes v noci měl už při hledání jednoho z nich zpoždění.

Proběhl malou pracovnou do vnější chodby, zamkl dveře pokojů pro hosty a spěchal ke schodům na konci chodby. Když došel do přízemí budovy, nezamířil na nádvoří. Místo toho zabočil do jedné z místností plné pracovních stolů, knih, skleněných aparatur a dalších nástrojů. Došel na konec a po dalším schodišti se vydal dolů.

Sestoupil do prvního podzemního podlaží budovy a vešel do úzké kamenné chodby osvětlené dvěma studenými lampami, umístěnými v kovových nádobách na zdi. Alchymisty namíchané látky vydávaly mírné teplo a udržovaly lampy rozsvícené. Ve stálém světle napočítal po obou stranách chodby troje široké železné dveře. To byly dolní laboratoře cechu.

Při dvou předchozích návštěvách během osmi nocí s jedinou výjimkou neviděl, co se za nimi nachází. Pokusil se otevřít ostatní, aby nahlédl dovnitř a uspokojil zvědavost. Ani jedny se nehnuly, přestože zvenčí neměly žádné zámky či petlice. Zamířil k posledním na pravé straně, ale dnes večer byly zavřené stejně jako ostatní.

Chane si povzdechl, což byl starý zvyk, přetrvávající z časů, kdy byl ještě živý. Zaklepal a poslouchal, jestli uslyší odpověď, ale žádná nepřišla. Přesto zkusil těžkou železnou kliku, ačkoli očekával, že dveře nepovolí. Překvapilo ho, když se otevřely dovnitř. Zaváhal a rozhlédl se po zbývajících těžkých dveřích.

Tohle nebylo v pořádku. Ale možná že je ona uvnitř a neslyšela ho. Rozevřel dveře.

„Géorn-metade,“ zavolal numansky.

Na jeho zdvořilý pozdrav nikdo neodpověděl.

Tři kroky dlouhá vstupní chodba ústila na levé stěně malé místnosti. Už dvakrát sem přišel, těsně po setmění, v obou případech ve spěchu, než se vydal do Wynnina pokoje. Nikdy jí neprozradil, kde byl.

Chane vešel dovnitř a tiše zavřel dveře. Z chodbičky viděl jen police pověšené na levé stěně místnosti. Byly plné knih, svazků papírů a jakýchsi štíhlých stojících válců ze dřeva, mosazi a neleštěné keramiky. Když vyšel z chodbičky, spatřil celou místnost.

Pevné úzké stoly a nízké výklenky byly nacpané dalšími texty stejně jako prapodivnými malými zařízeními z kovu, křišťálu a skla, dřeva a kůže. Do pravého zadního rohu za stářím ztmavlý stůl s mnoha malými přihrádkami, na kterém ležela hromada srovnaných věcí, se stěží vešlo rozviklané staré křeslo potažené rozedranou modrou látkou. V rohu stolu stála studená lampa, pohasínající, přesto jasnější, než si původně myslel.

Někdo tu nedávno byl a třením její krystal rozzářil.

Chane si pozorně prohlížel hromady pergamenů a tři mísy rozmělněných látek. V dalším rohu stolu byla upevněna řada mosazných držáků opatřených klouby a v každém z nich bylo zasazeno zvětšovací sklo. Byla namontovaná tak, že jedno či několik z nich se dalo otočit, aby bylo či nebylo zarovnané s ostatními.

Chane stál v soukromé pracovně Frideswidy Hawes, premina Řádu metaologie. A byl v pokušení prohrabat vše v dosahu.

Thaumaturgii, divotvorství, čili fyzické ideologii magie, stojící v protikladu duchovnímu pohledu jeho vlastního zaklínání, příliš nerozuměl. Přesto něco zde mohlo vrhnout trochu světla na jeho vlastní výzkum. Naklonil se přes stůl a zkoumal hromádky pergamenů a papírů, aniž se něčeho dotkl. Většina vypadala obyčejně a týkala se každodenních záležitostí cechu a Hawesina vlastního řádu. Vzhledem k tomu, jak nevyzrálé téma měl ten nahoře, se zdálo, že na jedné z kupek jsou pojednání sepsaná novici.

Chane se vrátil k policím na levé zdi. Hřbety knih a štítky na textech byly všechny zapsány Begainovým slabikářem. Dokonce i po všech nocích, kdy se prodíral Wynninými deníky, mu stále působilo potíže proměnlivému systému písma učenců porozumět. Natáhl se po keramickém válci s dřevěným víčkem, aby si ověřil, že jde o pouzdro na svitky.

„Takže… nezdvořilost není vaše jediná vada.“

Chane se prudce obrátil za zvukem hlasu, který se ozval za ním, a ocitl se tváří v tvář zralé štíhlé ženě v rouchu barvy půlnoční modři.

„Přidáme teď k seznamu i zlodějinu?“ zeptala se.

Chane si prohlížel úzkou tvář premina Hawes. Kápi měla shrnutou a na hlavě se jí ježily krátce zastřižené, popelavě šedé vlasy, ačkoli vrásky nebyly v její souměrné drobné tváři téměř znát. Vypadala přísně, ale ne nepřitažlivě.

„Omlouvám se,“ začal. „Já jsem… jen…“

Chane zalétl pohledem do krátké chodby ke dveřím místnosti.

Hawes nemohla projít kolem, aniž by do něj narazila, tak jak se dovnitř dostala bez povšimnutí? Vzpomněl si na jejich první setkání.

Když Wynn předvolali před Radu preminů a jeho vykázali, stála Hawes za dveřmi síně. Dveře se zavřely a spára mezi nimi začala mizet. V jediném okamžiku se dveře změnily v jedinou celistvou překážku. Stále měl pevně v mysli obraz Hawes, jak na něj upřeně hledí zavírajícími se dveřmi. Schopnosti, které toho večera odhalila, byly hlavním důvodem, proč ji soukromě vyhledal.

„Nuže?“ řekla.

Chane zachovával klid a hleděl na klamně školometsky vyhlížející ženu.

„Je to hotové?“ zeptal se.

Ještě chvíli na něj upírala zkoumavý pohled a pak se obrátila ke stolu. Otevřela levou horní zásuvku a vytáhla úzký váček z hnědé plsti, položený na dvou přetržených listech papíru a jedné z Chanových knih. Jakkoli se dychtil dozvědět, jak porozuměla posledním třem předmětům, které jí ukázal, první byl nejdůležitější.

Premin Hawes rozvázala šňůrku váčku a vysypala si jeho obsah do dlaně.

„Tyhle jsou menší,“ řekla, „jak jste žádal.“

Držela brýle podobné těm, které nosila Wynn, když rozžínala sluneční krystal.

„Jsou stejné?“ zeptal se.

„Ano, jsou dostatečně jednoduché, aby šlo vyrobit kopii… i když tyto mají vylepšenou konstrukci.“

Čočky s cínovými obroučkami byly ve srovnání s Wynninými menší. Na rozdíl od původních brýlí se silnými nožičkami je tyto měly z cínového drátu se zahnutými konci, takže budou nositeli lépe držet za ušima.

Hawes pravděpodobně jejich výrobou pověřila učedníky – podle toho mála, co o ní Chane dosud věděl. Wynn se zmínila, že domin il’Sänke neměl o metaolozích této větve bratrstva valné mínění ve srovnání s tou jeho. Ghassan il’Sänke neměl tušení, s kým má co do činění.

Premin, jako každý mág, který za něco stojí, nepředváděla své schopnosti, pokud to nebylo nutné. Předváděli se jen bezvýznamní amatéři. Podle toho, co Chane viděl v poradní síni, byla Hawes mnohem víc než jen nějaký vědátorský teoretik.

„Vyrobili jsme je podle vašich specifikací,“ pokračovala Hawes, „ačkoli vám nepadnou.“

Chane na to neřekl nic. Brýle byly určené Wynn výměnou za ty, co měla. A pokud šlo o ně…

prošel kolem Hawes k jejímu stolu. Odsunul stranou dva listy papíru a zvedl knihu, kterou jí předtím nechal.

V odlehlé pevnosti stravinských mnichů léčitelů, které Welstiel proměnil na divé upíry, Chane posbíral a zachránil tolik knih, deníků a svazků, kolik dokázal. Tento text, nejtenčí ze všech, už od začátku přitahoval Chanovu pozornost, ačkoli nedokázal říci proč. Svazek v zašedlých kožených deskách obsahoval jediný silný, čtyřikrát přeložený pergamen. Jeho název zněl Sedm listů…

Poslední slovo napsané ve staré stravinštině bylo věkem a opotřebováním nezřetelné.

„Porozuměla jste něčemu z toho podle překladu do numanštiny, o který jsem se pokusil?“ zeptal se.

Hawes se na knihu stěží podívala. Pomalu se odvrátila a zvedla první z listů s jeho poznámkami – jeho překladem. Nyní na něm byly další poznámky, psané její rukou.

„Některé ze zmíněných přísad jsou vzácné. Většinou se jedná o byliny nebo látky, které mají léčivé účinky… ale ne všechny.“

Vzhledem k tomu, kde text získal, dávalo její vysvětlení smysl. S určitou úlevou si uvědomil, jak musí znít poslední slovo v názvu knihy.

Sedm listů… života.

Avšak ne všech sedm látek z přeloženého papíru předpokládalo listy. Dvě vůbec nerozluštil a bylo těžké přepsat je belaskijskými písmeny, která zněla podobně. Pohlédl na Hawesiny poznámky, aby našel tyto dvě.

„Co je… větvička muhkgeanu?“ zeptal se.

„Je to houba, kterou pěstují trpaslíci,“ odpověděla. „Její klobouček má větvovité výběžky, které se na konci rozšiřují a zplošťují.“

„Jako listy?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Ano, tak by to člověku mohlo připadat. Ale nevím o žádných jejích léčivých účincích.“

To byla pro Chana další hádanka. Podle toho, co věděl, nežili v jeho části světa žádní trpaslíci. Tak odkud by mniši léčitelé znali tuto houbu, natož její název v trpasličtině?

„A co ten… an-os… a-nas-ji…“

S posledním ze sedmi pojmů Chane stále zápasil. Nebyl v belaskijštině, staré ani současné stravinštině nebo žádném jiném jazyce, který znal. Když Hawes neodpověděla, zvedl hlavu.

Znovu si jej pozorně prohlížela, luštila ho jako nějaký starodávný svazek.

„Co pro vás ten text znamená?“ zeptala se naléhavě.

„Jsem jen zvědavý. Měl jsem za to, že i malý kousek znovu získaných znalostí bude učence zajímat stejně, ne-li víc. Jsou ty přísady k něčemu? Je to nějaká hojivá mast, jakou občas vídám u Wynn?“

„Není to mast… řekla bych, že nějaký výtažek, tekutý lektvar.“

Dlouze se odmlčela, pozorovala jej bez mrknutí oka a Chanova nervozita narůstala. Než mohl promluvit, skočila mu do řeči.

„Nejsem si jistá celým postupem, protože není popsán do detailů. Podle vašeho překladu obsahuje text jen krátké odkazy, snad klíčové body nebo poznámky k nějakému přesnějšímu procesu. Nezdá se, že je jeho podstata thaumaturgická – nebo spíš alchymistická – takže se možná jedná o přirozený proces.“

Chane trochu schlípl. Doufal, že i ta zrnka vědomostí, která získal, budou obsahovat něco směrodatnějšího. Jeho vlastní tělo bylo téměř nezničitelné, ale Wynnino nikoli. Použil by cokoli, co by ji dokázalo udržet živou a zdravou. Pokud však Hawes nedokáže rozluštit proces, o němž se v textu mluví, jakou má šancí, že se to podaří jemu? Nebyl thaumaturg, natož nějak zdatný v zaklínání. Používal především rituál, občas kouzla a téměř nikdy magické řemeslo, dokonce i v jeho nejběžnější podskupině alchymie.

„Jaká je sedmá složka?“ zeptal se znovu.

Hawesin výraz nezastíral podezření.

„ Anasgiah … je to nejspíš stará, nebo dokonce starověká elfština,“ řekla a opravila jeho špatnou výslovnost. „Nenašla jsem pro to žádný překlad, i když jsem slyšela něco podobného. Anamgiah , ‚štít života‘, je polní květina ze zemí Lhoin’nů.“

Chane chtěl vědět víc, ale Hawes zjevně s každou další odpovědí ztrácela trpělivost. Místo aby na ni naléhal, zvedl druhý list se svými naškrábanými poznámkami dřív, než jí dojde trpělivost úplně. Když jí ukazoval tento, váhal; týkal se zcela jiného tématu.

„A tento seznam,“ řekl. „Znáte některé z těch ingrediencí?“

Hawes varovně zašeptala: „Co za… člověka… s sebou nosí prostředky k léčení a společně s nimi něco smrtelně nebezpečného?“

Její přísnou tváří prolétla tak nezastřená zloba, že se Chane celý napjal.

„Je to jed jako celek?“ zeptal se. „Nebo jen jedna z přísad?“

Už věděl, že některé z přísad do Welstielova lektvaru jsou blahodárné. Jiné jej mátly, obzvláště květina, kterou znal pod názvem Dyvjàka Svonchek – v belaskijštině „kančí zvonec“. Hawes mohla být stejně tak zmatená jako podezřívavá.

„Znáte tu květinu?“ naléhal. „Možná pod jiným jménem, než jak jsem přeložil?“

„Jediným rázným krokem byla Hawes u něj.

„Kdo jste?“ zeptala se důrazně. „A nenechte se zmást – já se vás nebojím!“

Bylo to tvrzení očividného, ačkoli Chane mohl jen hádat, co dalšího ještě umí kromě toho, co viděl. Vzpomněl si na jejich střet v síni rady a znovu se podivil, proč mu vůbec pomáhá.

„Nesouhlasíte s tím, jak se cech chová k Wynn,“ řekl a doufal, že ji vyvede z rovnováhy.

„Souhlas je nepodstatný,“ opáčila okamžitě. „Nejdůležitější je bratrstvo. Odpovězte na moji otázku.“

Pokud šlo o Chana, v běžném stádu lidského dobytka bylo jen málo osob, které pro něj něco znamenaly. Ještě méně bylo těch, jejichž smrt by byla ztrátou. Z těch byla Wynn nejdůležitější.

Hawes zjevně čněla nad nehodnými zástupy i nad mnohými z těch, kdo se nacházeli v bratrstvu. Narazil na skrytého, byť nepřátelsky působícího spojence, kterého si Wynn nevšimla?

„Jsem ten, kdo zajišťuje Wynn bezpečí,“ odpověděl.

Hawes zvedla jen oči, ne hlavu, a zamračila se na něj, jako by jí jeho výšková převaha byla na obtíž.

„Říká se jí léchelâppa,“ řekla.

Chane se zamračil. Znělo to jako numanština, ale nedokázal si to přeložit.

„Suknice mrtvoly,“ dodala jinými slovy. „V minulosti ji někteří běžně používali jako prostředek k lákání a zabíjení škůdců… což byla hloupost, protože přitahovala i dobytek. Neznám nikoho, kdo ji má nebo prodává… nebo mu to bylo dovoleno.“

Takže ji v této části světa znali.

Chane byl za tu informaci vděčný, ale jedna věc jej znepokojovala. Hawes otevřeně hovořila o nezákonné látce, ale vůbec se ho nezeptala, k čemu tato druhá smrtící směs slouží. To v něm vyvolalo ostražitost.

Pomalu se natáhl a vzal jí z ruky seznam složek ze Sedmi listů života. Sevřel knihu i své listy s poznámkami a zvedl brýle vzhůru a podíval se skrz jejich jasné čočky.

„Děkuji vám,“ řekl. „Jdu pozdě na schůzku s Wynn.“

Jestliže jeho náhlá touha po odchodu premina překvapila, nedala to najevo. S očima stále upřenýma na něj naklonila hlavu na stranu a krátce přikývla.

Bez dalšího slova vyšel Chane ven a prošel chodbou. Přestože měl zpoždění, jeho pokoje byly blízko, a tak bral schody po dvou a vyběhl nahoru. Po krátkém šmátrání si klíčem otevřel dveře svého pokoje, zamířil přímo k psacímu stolu a ukryl brýle i ostatní věci do dolní zásuvky. Když se obracel k odchodu, padl jeho pohled na hromádku Wynniných deníků, a Chane sebou trhl.

Už jen pohled na ně v něm vyvolával bolest z toho, co na jejich stránkách našel – nebo spíš nenašel.

Nejprve Wynn nechal, ať pracuje s ním a pomáhá mu vyložit velké množství symbolů, kterým nerozuměl. Čím dál se jejími příběhy ze Vzdálených zemí propracovával, tím víc chtěl studovat a vstřebávat její zápisky o samotě. Později si zvykl se jimi namáhavě prodírat ve svém pokoji, s pomocí hojných poznámek, které si udělal v její přítomnosti.

Dělat to bez ní bylo skličující, ale začínal chápat výchozí předpoklad slabikáře zestručnit a zjednodušit řady písmen do znaků psaných stále méně a méně tahy. Ty byly kombinovány se zvláštními značkami pro výslovnost a specifické zvuky v jakémkoli jazyce. Bylo to elegantní, stručné, přizpůsobivé, a dalo se tak na jednu jedinou stránku zhuštěně napsat velmi mnoho.

Přestože jej fascinovaly všechny události, které se mu podařilo ze symbolů vyrvat, začalo jej trápit cosi zvláštního. Brzy přestal věnovat pozornost popisovaným událostem, nalistoval zpátky a soustředil se na její líčení Vznešených mrtvých, přesněji řečeno upírů.

Psala o Chanově stvořiteli Toretovi, kdysi nazývaném Krysařík, a o Sapphire, Toretově děvce. Našel mnoho pasáží týkajících se Welstiela Massinga, Magieřina nevlastního bratra, a Li’kän, prastaré nemrtvé, nyní uvězněné pod zámkem vysoko v mrazivých Kráterových vrších. Wynn psala o divých mniších, které Welstiel stvořil, aby cestou do zámku bojovali jeho bitvy. Dokonce popsala i setkání s upířím chlapcem Tomasem v chátrající pevnosti u Apudâlsatu v Magieřině domovině.

Chane listoval rychleji, ale některá Wynnina setkání s nemrtvými, o nichž věděl, chyběla.

Občas byl součástí jejího života – jejích příběhů. Vynechala však, jak ji ochránil před nemrtvým čarodějem Vordanou, a jen poznamenala, že Vordana unikl a později byl zabit Leesilem. Nezmínila se o tom, jak ji ve stejných močálech zachránil před dvěma bezduchými nemrtvými námořníky. Popis toho, jak mu Magiera usekla hlavu, zcela chyběl.

Pokud šlo o objevení prstence, střeženého zdánlivě křehkou Li’kän, našel Chane jen zmínku o „dalším nemrtvém“ Welstielově společníkovi. A že Welstiela na konci jeden z jeho „služebníků“ zradil. Ten nebyl nikdy popsán, natož jmenován.

Byl to sám Chane. V příbězích bylo tolik děr, a on měl pocit, jako by jimi všemi najednou padal do nicoty.

Chane Andraso nebyl v denících Wynn Hygeorht zmíněn ani jednou.

Mlčky stál v pokojích pro hosty a nedokázal se přimět, aby deníky znovu zvedl. Jako by dotek způsobil, že bude pravda ještě skutečnější. Wynn psala deníky, jako by Chane nikdy neexistoval. Všechny záznamy o něm byly zahlazeny, aby jej později nemohly nikomu připomínat, zvláště ne jí. Chane se nemusel ptát proč.

Byl věc, která se nehodila do jejího světa.

Toto pochopení – to úmyslné opomenutí jeho osoby – ho zasáhlo víc, než když mu Magieřin meč uťal hlavu. Přesto nebyl schopen Wynn opustit.

Jeho místo bylo po jejím boku tak dlouho, jak mu to dovolí. Spolkl bolest a zavřel ji v sobě, ale ani tak se nedokázal deníků znovu dotknout.

Chane vyšel z pokojů pro hosty a zamířil přes nádvoří ke starým kasárnám, které nyní sloužily jako ubytovna studentů, a pokoušel se nepřemýšlet. Když došel do prvního patra a k Wynniným dveřím, jistá jeho část ji nechtěla vidět. Vždy k ní však po setmění chodil. Chvíli tam postával, než se konečně přiměl zaklepat.

„Jsem tady,“ řekl skřípavým hlasem.

Slyšel, jak se uvnitř rychle přibližují Wynniny kroky, aby ho pustila dál.

Kapitola 3

Následující den odpoledne seděla Wynn v hlubokém výklenku v archivech a Stín na podlaze vedle ní. Pátrala po čemkoli, co by jí pomohlo zjistit polohu Bäalâle Seattu, ale veškerá námaha jí toho moc nepřinesla.

Našla starší mapu západních Numanských zemí až po Rädärsherând, „Řezač oblohy“, horské pásmo, oddělující jižní poušť a Sumanské impérium za ní. Při listování svazkem nesrozumitelných trpasličích balad našla jednu, která zmiňovala cosi jménem gí’uyllæ. Netýkalo se to toho, co hledala, ale stejně jí to utkvělo v hlavě.

Dialekt byl tak starý, že význam mohla jen odhadovat – něco jako „vše-požírač(i)“ nebo „vše-hubič(i)“. Nejprve jí to připadalo jako starý odkaz na gobliny, ale verš se zmiňoval o obrovské velikosti.

Wynn se pokoušela udržet soustředění, ale její myšlenky neustále odbíhaly někam jinam.

Včera večer, když Chane konečně dorazil, choval se divněji než kdy předtím. Přecházel sem tam a sotva s ní promluvil. Znovu se ho zeptala, co se děje, ale neodpověděl jí. Pokoušela se s ním mluvit, ale zdálo se, že nátlak vše jen zhoršuje. A poprvé se ani jednou nezmínil o přízraku. Pobyl jen chvilku a pak nezvykle brzy vyrazil za dalšími pochůzkami.

Tak co mu dělalo starosti?

Kromě Chana a Stín si Wynn na světě připadala dost osamělá, ale jeho chování způsobovalo, že jejich další cestu očekávala s nervozitou.

Stín náhle vztyčila uši. Zvedla hlavu a zadívala se ke vstupnímu oblouku výklenku.

„Co se děje?“ zeptala se Wynn a vzhlédla. Pak uslyšela šouravé kroky.

„Mladá Hygeorht?“ zavolal ostrý hlas.

„Tady,“ ozvala se.

Na policích za vchodem sílilo světlo a do jejího zorného pole se došoural mistr Tärpodious ve zplihlém starém šedém rouchu. Vzhledem k tomu, že jen zřídka vyšel na sluneční světlo, vypadala Tärpodiova vrásčitá kůže téměř sinale. Se slabě zářící studenou lampou, kterou držel v kostnaté ruce, byl účinek ještě silnější, jako by se temnou opuštěnou knihovnou vznášelo zjevení. Zamžoural na ni očima zvětšenýma za čočkami přehnaně velkých brýlí.

„Aha, tady jsi,“ řekl.

Wynn vstala. „Stalo se něco?“

„Ne, ne, jen sem přišel novic se zprávou. Vysokověž tě čeká u sebe v pracovně.“

Wynn se sevřel žaludek. Učinila rada konečně rozhodnutí? Pohlédla na hromady knih a svazků na malém stolku.

„O to se postarám,“ řekl Tärpodious hlasem šustícím jako zmuchlaný papír. „Nenech Vysokověže čekat… mohl by spolknout vlastní jazyk.“

Wynn se jeho žertu pousmála a posbírala svůj deník, brk a studenou lampu.

„Říkal novic ještě něco?“ zeptala se.

„Ne, jen že máš jít hned.“ Tärpodious začal ukládat listy zpátky do svazku. „Už ať jsi pryč.“

Přikývla a zamířila se Stín ven. Představa soukromého setkání s Vysokověžem nebyla příjemná, ale možná že ta patová situace s radou konečně skončila – ať tak či onak.

Wynn prošla vstupní místností starého archiváře, ke schodišti dorazila dřív než Stín, nadzvedla si lem roucha a spěchala nahoru. Schodiště ve skutečnosti končilo na úpatí severní věže, v níž měl o dvě patra výš Vysokověž pracovnu, kam se šlo po točitém schodišti. Zastavila se na podestě před jeho dveřmi a cítila stále větší úzkost nad tím, co jí řekne. Během několika okamžiků by se mohlo rozhodnout o celé její budoucnosti.

Stín zakňučela.

„Já vím,“ řekla Wynn, a protože už nedokázala déle váhat, zaklepala.

„Dále,“ zavolal někdo hlubokým hlasem.

Wynn otevřela dveře. Očekávala, že ho najde za stolem, ale stál před jedním z úzkých oken v bližší zdi. Jeho mohutná postava bránila v přístupu většině pozdně odpoledního světla. Naučila se od něj základy trpasličtiny a míval ji rád… kdysi. Nyní jediným citem, který mezi nimi zůstal, byla neustálá vzájemná podezíravost, pokud ne rovnou otevřené nepřátelství.

„Chtěl jste mě vidět?“ zeptala se, když vešla dovnitř. Stín ji následovala a Wynn zavřela dveře.

Aniž se na ni podíval, zamířil Vysokověž ke stolu a zvedl něco, co vypadalo jako dva složené pergameny zapečetěné voskem.

„Rada vás posílá na jih,“ řekl ještě chraplavějším hlasem než obvykle. „Cestou doručíte dvě zprávy.“

Wynn pootevřela malá ústa, ale byla příliš ohromená, než aby ze sebe něco vypravila, a Vysokověž pokračoval.

„Jedna je pro domina Yanda z malé pobočky v Chathburhu… a druhá pro vrchního premina T’ovar z Lhoin’nské větve – okamžitě poté, co tam dorazíte.“

„Zprávy?“ zopakovala.

Rada prostě jen nevyslyšela její žádost; dali jí dva úkoly.

„Zamluvil jsem vám cestu,“ pokračoval, „i pro majay-hì a vašeho… společníka. Do Chathburhu míří numanská obchodní loď. Odtamtud budete cestovat vnitrozemím na jih k severnímu výběžku zemí Lhoin’nů. Držte se uvnitř jejich lesů celou cestu až do a’Ghràihlôn’na, jejich jižního hlavního města.“

„Vnitrozemím… z Chathburhu?“ zeptala se Wynn.

V hlavě ještě měla čerstvě uložené mapy. Jestliže se vylodí v Chathburhu, bude muset přejít většinu Witeny a Tillanský hřeben na jeho jižní hranici. Jen samotná cesta po souši by trvala několik měsíců, nehledě na komplikace, které mohla přinést nadcházející zima, a zdržení během plavby po moři.

Rada se jí chtěla zbavit na tak dlouho, jak to jen bude možné. Zdržení na cestě do jejího cíle však bylo nepřijatelné.

„Pokračovat dál po moři je rychlejší,“ řekla. „Mohu doplout dál na jih do Dristu a Tillanský hřeben obejít.“

Vysokověžova tvář zrudla jako pomalu rozžhavovaný pohrabáč.

„Žumpa, jako je Drist, není místo pro učence,“ vyprskl. „To poslední, co potřebujeme, je, aby vám za bílého dne podřízli krk nebo jste skončila na nějaké otrokářské lodi. Vaše žádost byla schválena, dokonce dostanete i finance… a vy pořád zpochybňujete své povinnosti i zdravý rozum?“

Wynn zaváhala. Nemohla ztratit to málo, co získala.

„Odmítáte příkazy rady?“ zeptal se důrazně.

„Samozřejmě že ne. Jen jsem navrhla cestu mezi oběma cíli, která by byla rychlejší.“

Vysokověž se trochu uklidnil. „Cesta přes Witeny je bezpečnější.“

Chcete říct delší, pomyslela si Wynn, ale nahlas řekla: „Ano, jistě.“

Přistoupila blíž a vzala si od něj dopisy.

„A peníze na jídlo a ubytování?“ zeptala se. „A možná koně v Chathburhu… když mám jet přes půl Witeny.“

Vysokověž zabručel, otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl malý měšec.

„Když se uskrovníte, mělo by to stačit.“ Pak sáhl do kapsy roucha a podal jí přeložený proužek papíru. „Lístek na zpáteční cestu z Chathburhu. Každá numanská loď uzná pečeť bratrstva, možná dokonce i nějaká sumanská, ale měla byste se držet dál od lodí, které připlouvají ze svobodných přístavů… jako je Drist!“

Vzala si lístek a měšec. Podle jeho váhy jí rada dala dost peněz sotva na něco víc než základní potřeby. Zaručeně to nebude stačit na další cestu po moři, ale na tom nezáleželo. Po pravdě to bylo víc, než v co se odvažovala doufat: souhlas cechu a určitá finanční podpora. Jakmile jim zmizí z dohledu, může zvážit další možnosti.

„Doručím obě zprávy,“ řekla a odvrátila se, aniž mu poděkovala.

„Wynn…?“

Zpomalila a ohlédla se. Vysokověž vypadal znepokojeně, jako by chtěl položit otázku, kterou je těžké vyslovit.

„Nevíte,“ začal a pak se zarazil. „Od chvíle, kdy jste odjela z Dhredze Seattu, Rudovlase neviděli. Víte, kde teď je?“

Další zvláštní situace v podivném bludišti souvislostí – Rudovlas byl bratr domina Vysokověže. Proč by si ale, pro všechno na světě, Vysokověž myslel, že ona o Rudovlasovi něco ví?

„Ne,“ zalhala.

Její odpověď nijak nesouvisela s loajalitou. Nechtěla mít s Rudovlasem nic společného, ale nehodlala Vysokověžovi poskytnout víc informací, než musí.

Stále si ji upřeně prohlížel, snad protože si nebyl jistý, jestli jí má věřit, nebo ne, potom se zamračil a odvrátil pohled.

„Pak běžte. Už mám vašich podvodů po krk.“

To bylo to poslední, co by jí měl říkat.

„Moje podvody?“ odsekla. „Když jsem se pokoušela zabránit tomu, aby na ulicích umírali učenci, slíbili jste mi, že mi ukážete všechny překlady a kodex. Ale byl to mistr Uhel, kdo mi poskytl přístup k textům – všem textům – v době, kdy jsem byla mezi Kamenochodci.“

„Tím myslíte, že jste mu nedala jinou možnost vzhledem k tomu, co vás tam sledovalo! V prvé řadě jste to využila, abyste se dostala k tomu, co jste chtěla!“

Tvář měl rudou jako řípa, nejspíš při pomyšlení, že jej a bratrstvo opět obešla.

„Viděla jsem druhý kodex,“ řekla zvýšeným hlasem. „Ten, který jste napsal vy a ukryl ho přede mnou společně se všemi texty nebo překlady, které nebyly zapsané v prvním! Nebo jste to s preminem Sykion ukrývali i před ostatními? Vy mě nemáte co poučovat o podvodech.“

Na to už nic neřekl, protože co taky? Lhal jí. Všichni ji oklamali a zadrželi, co jen mohli.

„A co váš vysoký společník?“ zeptal se Vysokověž.

Změna tématu vyvedla Wynn z rovnováhy. „Co je s ním?“

Chane se tady držel stranou. Nikdo nemohl tvrdit, že dělá potíže.

Vzápětí poté, co Stín začala varovně vrčet, obešel Vysokověž stůl. Zpomalil, ačkoli na Stín se ani nepodíval.

„Když vás všechny vyhodili ze seattu, váš přítel za sebou nechal jistou maličkost,“ řekl. „Shirvêsh v chrámu uklízel jeho pokoj. K čemu by mu byla velká nádoba plná krve?“

Wynn ztuhla. Sehnala kozí krev, aby se Chane mohl nakrmit. Měla se obávat především toho, že na nádobu zapomněla a že ji našli. Tak to ale nebylo.

„Plná?“ zopakovala bezmyšlenkovitě.

Vysokověž přimhouřil oči.

Prořeknutí už nešlo zachránit, ačkoli on nemohl chápat, co přesně znamená.

„Ano, plná,“ zopakoval.

„Nejspíš to bylo na nějaké jídlo z jeho domoviny,“ zalhala a pokrčila rameny. „Viděla jsem jeho lidi připravovat krvavý pudink a jelita, jak to dělají i u vás doma. Nakonec, byli jsme v seattu.“

Obrátila se ke dveřím, stiskla kliku a snažila se navenek vypadat co nejpřezíravěji. Pomalu se nadechla a ohlédla. „Kdy odplouvá naše loď?“

„Zítra. Za soumraku.“

Nedávali jí příliš mnoho času, ale dříve znamenalo lépe, obzvláště teď.

Wynn otevřela dveře, vyšla ven a nadskočila, když koutkem oka zahlédla cosi hnědého.

Těsně za otevřenými dveřmi stála kostnatá postava Reginy Melliny. Stín se protlačila kolem, odstrčila Wynn na rám dveří a Regina okamžitě ucouvla.

„Co tady děláš?“ zeptala se Wynn.

Regina byla učednicí v Řádu naturologie a v poslední době Wynn značně znepříjemňovala život. Nebylo pochyb o tom, že přezdívka „Bláznivá“ Wynn byla její dílo.

„Do toho ti nic není!“ odsekla Regina povýšeně, ale oči jí nervózně těkaly ke Stín.

„Ale mně ano, učednice,“ zavrčel Vysokověžův hlas blízko za Wynn.

Regina přesunula pohled a z tváře se jí vytratila všechna zášť.

„Já jsem jen… byla jsem nahoře,“ zajíkla se, „učila jsem se na střeše věže, pane.“

„Koncem podzimu?“ zeptal se Vysokověž. „To není moudré ani zdravé… slečno Melliny.“

Wynn neuniklo, že ji tentokrát neoslovil „učednice“ – a Regině také ne. Bylo to jasné varování. Regina se obrátila a seběhla po schodišti.

„A vy už také běžte,“ řekl Vysokověž a tentokrát se jeho hlas ozval někde z hloubi pracovny.

Wynn bez ohlédnutí zavřela dveře. Neměla čas na Regininy zlomyslné kousky. Stále ji však mátla Vysokověžova zmínka o nádobě – plné nádobě. Společně se Stín se pustila dolů po schodech, ale když došli k patě schodiště, už si dělala větší starosti s penězi.

Budou jí stačit jen na to, co pro ni naplánovala rada, a ona nemá nic cenného, co by se dalo prodat. A co Chane? Dokonce i kdyby něco měl, nezbývalo jim moc času jít a pokusit se jeho věci prodat. Tak jak může získat další peníze nebo cokoli, co by se později dalo zpeněžit?

Wynn se v mysli vynořil ohavný nápad. Byl téměř svatokrádežný, ale nedokázala vymyslet nic jiného, co by jim kdykoli a kdekoli přineslo zisk.

Společně se Stín rychle prošly přízemím a ven na nádvoří. Slunce ještě nezapadalo a Wynn pohlédla k severozápadní budově, v níž byly pokoje pro hosty, které obýval Chane.

A pod ní cechovní laboratoře.

„Pojď, Stín,“ pobídla ji Wynn. „Před večeří se ještě někde zastavíme.“

Chuillyonovi povlávalo bílé roucho kolem bot, jak procházel otevřeným klenutým průchodem do upravených královských zahrad.

Druhá a poslední ztráta prince Freädhericha Âreskynny na něj stále těžce doléhala stejně jako opět rozdmýchaný žal princovy manželky vévodkyně Reine. Jí i sobě mohl poskytnout jen malou útěchu.

Kápi měl shrnutou a závan mrazivého větru mu vehnal vybledlé a prokvetlé zlatohnědé vlasy do obličeje přes úzká ústa. V koutcích velkých jantarových očí, posazených vedle tenkého, dokonce i na elfa poněkud dlouhého nosu, měl výrazné vrásky.

Pozdní podzim, když ohnivé barvy začaly blednout a opadávat, byl pro něj každoročně nejsmutnějším obdobím, které jeho náladu ještě mnohem víc zhoršovalo. Neměl ho rád. Dokonce i bílý sněhový poprašek a třpytící se rampouchy byly lepší než tohle. Procházel živými ploty a kolem jednoho růžového keře, jenž stále nesl uschlá poupata, která už před příchodem zimy nerozkvetou v bleděmodré květy. Královská rodina vždy dávala přednost modré a akvamarínové.

Zahrada byla prázdná a po té, s níž se tu přišel mezi čtyřma očima setkat, nebylo ani stopy.

Téměř před čtyřmi staletími, před tím, než se Calm Seatt mohl skutečně nazývat městem, sídlil první z Âreskynnů, vladařů Malourné, v mnohem menším hradu. O pár pokolení později se pustili do budování nového a většího sídla. Královská rodina se přestěhovala a z prvního hradu se stala kasárna pro zemské vojsko. Uplynula dvě století a královna Âlfwine II. – „Přítelkyně elfů“ – opět zatoužila po něčem novém. Učenci se domnívali, že dala přednost opulentnějšímu sídlu, vhodnému pro královnu. Jiní tvrdili, že stejně jako její potomci toužila po výhledu na záliv.

Podle Chuillyona byl druhý názor očividně správný. U všech pokrevních příbuzných Âreskynnů – Rodu z mořských vln – se vždy projevovalo zvláštní spříznění s mořem.

Âlfwine II. dohlížela na plány tohoto hradu. Armáda včetně nově zřízené městské stráže se přestěhovala do uvolněného druhého hradu. První hrad, nejstarší a zdaleka nejmenší, dostalo Učené bratrstvo. Nebo přesněji řečeno jeho zakládající numanská větev.

Již po dlouhá léta, celá desetiletí, Chuillyon diskrétně sloužil jako poradce Âreskynnů. Strávil zde tolik času, že měl vlastní pokoje. Dával však přednost této zahradě, dokonce i když cítil smutek z pozdního podzimu… a toho, co se stalo v Dhredze Seattu.

Procházel mezi umně upraveným mřížovím obrostlým řídnoucím břečťanem a zastřiženými jehličnany i napůl opadanými duby a javory.

„Psssst! Tady, pane!“

Chuillyon při tom až příliš hlasitém šepotu zpomalil, zhluboka se nadechl a nasadil co nejklidnější způsoby. Nebylo to setkání, které by se mu zamlouvalo, ale přesto bylo nutné. Pomalu se otočil k velkému myrtovému keři, zastřiženému do tvaru lastury. Kolem keře se protáhlo něco hnědého a do Chuillyonova zorného pole vstoupila vyhublá dívka v hnědém rouchu.

Regina Melliny se mu krátce uklonila a v jejích malých lidských očích byla až příliš velká horlivost.

„Slyšel jsem, že se vaše Rada preminů dnes sešla na krátkém jednání za zavřenými dveřmi,“ řekl. „Bylo to něco důležitého?“

Přejela ho očima a snažila se chovat patřičně, ale čím víc se pokoušela zakrýt radost, tím zjevnější byla. Neměla tušení o jeho skutečném postavení nebo vlivu – jen to, že slouží královské rodině. A Âreskynnové měli v bratrstvu velký vliv a těšili se přízni.

„Wynn Hygeorht zítra večer odjíždí,“ řekla.

„Odjíždí?“ zopakoval a pak ji mávnutím ruky umlčel dřív, než to mohla potvrdit.

Doufal, že by tu Wynn mohla zůstat trčet, alespoň dokud nebude možné provést přípravy.

Chuillyon potlačil pohrdání nad tím, jak Regina touží po jeho přízni. Všiml si jí, když jednoho dne navštívil v doprovodu vévodkyně Reine bratrstvo. Podle jejího znechuceného a nevraživého chování okamžitě rozpoznal pár ochotných očí patřících do numanské větve cechu. Nedalo mu moc práce zařídit si s ní nenápadný rozhovor.

„Pokračujte,“ řekl.

Regina popošla blíž a nervózně si uhladila předek hnědého roucha.

„Rada schválila její žádost. Jako vždycky, dají jí všechno, o co si řekne.“

Chuillyona stálo dost práce zachovat klid. Tato malicherná mladá žena by nikdy nedosáhla postavení tovaryšky jen vlastní zásluhou.

„Kam má namířeno?“ zeptal se tiše.

„Na jih, do Chathburhu, a pak vnitrozemím přes Witeny… do vaší větve bratrstva.“

„K Lhoin’nům?“

„To chce. Žadonila o to od chvíle, kdy se vrátila z Dhredze Seattu. Jak jsem říkala, dají jí cokoli, oč si řekne… nebo je otravuje tak dlouho, až to udělají.“

„Proč si přeje navštívit elfskou větev cechu?“

Regina pokrčila rameny. „Kdo ví? Možná si počíná jako pomatená, ale nepochybně má něco za lubem. Myslí si, že je něco lepšího než ostatní, jenom proto, že na druhé straně světa zakopla o hromadu starých knih.“

Dívčina nekonečná zášť Chuillyona unavovala. „Neuvedla jasný důvod cesty?“

Regina zavrtěla hlavou. „Ale ponese zprávu pro domina Yanda z pobočky v Chathburhu… a pak další vaší větvi a vrchnímu preminovi To… Tov…“

„Ano, chápu,“ přerušil ji Chuillyon dřív, než dívka spáchala zločin na jméně nebo jazyku jeho lidu.

Jeho vrozená rozpustilost se ponořila jako kláda v rozbouřené vodě.

Wynn nebyla vrtošivá. Vždy měla důvod pro vše, co dělala, a postupovala metodicky, třebaže unáhleně. Proč jí ale rada numanských učenců poskytla záminku jakožto poslu?

„Tohle jste chtěl, je to tak?“ zeptala se Regina. „Já vám řeknu, co má za lubem, jak jen budu moct… a vy se za mě přimluvíte u premina Adlama? Jsem připravená na povinnosti tovaryše. Už víc než rok! Prosím, řekněte mu to.“

Její zoufalství Chuillyona pronásledovalo, přestože pro něj bylo užitečné. Když hleděl do jejích lačných očí, neviděl v nich připravenost. Kdyby udělal, oč ho žádá, neprokázal by jí tím ve skutečnosti žádnou službu. Jen by to způsobilo její tvrdší pád.

„Samozřejmě. Brzy,“ ujistil ji. „Velice jste mi pomohla, učednice.“

Regina se ulehčeně a vítězoslavně nadechla. „Dobře. Chci říct, děkuji vám… pane,“ a ustoupila.

„A já děkuji vám, učednice.“

Než se obrátila k odchodu, svraštila vysoké čelo. „Pane… vím, že se k vám premin Adlam a někteří další chovají jako k učenci, ale neznám nikoho jiného, kdo by nosil bílé roucho. Ani nevím, jak vás mám řádně oslovovat… podle našich hodností.“

„Je to složité,“ odvětil tiše, „a já musím vyřídit naléhavou záležitost. Snad někdy jindy, kdyby vám to nevadilo?“

To „někdy jindy“ nikdy nenastane.

Nedíval se, jak dívka odchází. Místo toho prošel mezi zbývajícím mřížovím, na němž zbývaly jen holé popínavé rostliny. Wynn Hygeorht požádala, aby mohla navštívit jeho vlastní větev cechu. Ale proč? Pátrala po znameních, která předpovídají návrat nepřítele a možnost další velké války. V tomto ohledu toho věděla téměř stejně jako její nadřízení. Bylo velice překvapivé, čeho všeho se navzdory všem překážkám dopídila. Dokonce i na něj to udělalo dojem.

V pralesích Lhoin’nů se ale dlouho ukrývalo až příliš mnoho tajemství, která by měla zůstat pohřbena. Nemohl dovolit, aby se Wynn Hygeorht některých z nich dopátrala… Na druhou stranu to byla předčasně vyspělá lidská dívenka, nehledě na její stále lepší schopnosti coby učence – jen pomyšlení na ni Chuillyona nutilo se usmát. Nemohl si pomoci.

Bývaly doby, snad před padesáti lety, kdy by mu její činy a kousky přinášely dokonce ještě větší potěšení. Možná by se k ní i připojil, jen pro ta překvapení, na která cestou narazí.

Ach ano, připojil by se k ní, ale tehdy není teď. Musel se držet stranou a sám – a připravovat se na to, co přichází. Tato myšlenka zahnala jeho úsměv.

Chuillyon spěchal dál a vstoupil na malou upravenou louku, v jejímž středu rostl jediný holý strom. Z celého zbytku zahrady na něj nebylo vidět. Nepodobal se obvyklému rovnému a vysokému jasanu. Z jeho silného kmene vyrůstaly silné zkroucené větve a mířily vzhůru do tmy. Dokonce ani toho by si člověk nemusel ze začátku všimnout.

Strom neměl listí ani kůru – přesto byl živý – a jeho jemně žilkované žlutohnědé dřevo vyzařovalo zlaté světlo a matně osvětlovalo mýtinu. Celý strom se třpytil, od širokých kořenů, vytvářejících hroudy v půdě, až po silný a světle žlutý kmen a větve.

„Prosím, ne tak brzy,“ zašeptal jakoby ke stromu – nebo snad k něčemu většímu, co představoval. „Trochu víc času… nežádám tak mnoho.“

Chuillyon vstoupil na dosah záře stromu. Část smutku zmizela, ale ne dost.

Wynn váhavě postávala před železnými dveřmi pracovny premina Hawes.

Než sem přišla, stavila se u sebe v pokoji a odložila si věci. V nedávné době si ve jménu vyššího cíle ospravedlnila několik ohromujících proradností. Avšak to, k čemu se chystala, zacházelo do krajnosti dokonce i z jejího pohledu. Zhluboka se nadechla a zaklepala.

„Ano?“ ozval se zevnitř hlas.

„Tady je tovaryška Hygeorht,“ odpověděla. „Mohu jít dál?“

Nikdo neodpověděl, ale dveře se téměř vzápětí otevřely.

Premin Hawes se na ni zadívala a její obvykle netečnou a chladnou tváří se mihl náznak překvapení. Krátce zalétla pohledem ke Stín.

„Předpokládal jsem, že se budete chystat na cestu,“ řekla.

„Ano, proto jsem za vámi potřebovala zajít. Musím se k něčemu přiznat.“

„Přiznat? Nejsem premin ani domin vašeho řádu. Proč mně?“

„Protože…“ Wynn se přinutila ke kajícnému sklíčenému tónu. „Protože jsem v Dhredze Seattu ztratila svůj krystal studené lampy.“

Premin Hawes se zamračila a její hnědé oči ztvrdly.

U učence to bylo neslýchané pochybení. Pouze ti, kdo dosáhli hodnosti tovaryše, dostali vlastní krystal jako symbol postavení, úspěchů a života, který měl být zasvěcený bratrstvu – a samotnému vědění.

„Nedokázala jsem se přimět někomu to říct,“ chrlila ze sebe Wynn. „Tolik se toho stalo. Několikrát mi zabavili věci. Ani si nejsem jistá, kdy a jak se mi ztratil.“

Premin se zamračila ještě víc.

„Prosím, nedělejte mi kázání,“ zaprosila Wynn. „Cítím se hrozně, ale zítra vyrážím na jih.“ Odmlčela se, jako by byla zničená žalem. „Potřebuji nový… abych ve větvi bratrstva u Lhoin’nů prokázala své postavení.“

Vypadalo to, že Hawes chce něco říci, ale neudělala to. Nesouhlasný výraz její tváře se změnil na cosi opatrnějšího a pasivnějšího.

„Nebyla jste dole v archivech?“ zeptala se. „Jak jste studovala bez krystalu?“

Wynn ztěžka polkla. „Mistr Tärpodious se nade mnou slitoval. Půjčil mi ten, co má pro učedníky, kterým dovolili pracovat v katakombách.“

To bylo rozumné vysvětlení a Wynn doufala, že si to Hawes nebude ověřovat – alespoň ne dřív, než bude Wynn dávno pryč.

Premin Hawes popošla vpřed tak neochvějně, že jí Wynn ustoupila z cesty. Stín byla nucena couvnout a zadkem narazila do opačné stěny chodby.

„Pojďte se mnou,“ řekla Hawes.

Neslyšně zamířila k prostředním železným dveřím na severozápadní straně. Právě když ji Wynn dohnala, premin se špičkami štíhlých prstů dotkla pravé strany dveří v místě, kde by obvykle měl být zámek. Sevřela je jako kleště.

Železné dveře se vyboulily mezi palcem a zbylými prsty.

Mezi špičkami Hawesiných prstů se vytvaroval disk o velikosti dlaně.

Wynn věděla – všichni tady věděli – že železné dveře laboratoří byly vyrobeny před desetiletími tak, aby byly co nejneproniknutelnější. Za celý život však neviděla, jak se otevírají.

Hawes se šeptáním otočila rukou, ačkoli disk samotný se nepohnul. Jemnými prsty zlehka přejela po okraji disku a pak k němu přitiskla dlaň. Disk se zanořil a zmizel v železe.

S jediným rychlým otočením kliky Hawes dveře otevřela směrem dovnitř.

„Počkejte tady,“ přikázala.

Když premin zmizela uvnitř a přivřela dveře jen na nepatrnou škvíru, Wynn stále ohromeně zírala. Znovu ji napadlo, jaké jsou asi Hawesiny schopnosti ve srovnání s přezíravými poznámkami, které o ní trousil domin il’Sänke. Moc času na přemýšlení neměla.

Okraj dveří sevřely štíhlé prsty.

Premin Hawes dveře pootevřela a stála tak, že Wynn překážela ve výhledu do místnosti za sebou. Vytáhla ruku zpoza zad a podala Wynn dokonale tvarovaný krystal studené lampy.

Wynn si jej vzala a její ulehčení bylo naprosto upřímné. „Děkuji vám… děkuji mnohokrát!“

Uctivě na premina kývla a vydala se zpátky chodbou. Stín se s cvakáním drápů na kamenech rozběhla napřed, velmi dychtivá odejít.

„Wynn.“

Když uslyšela toto jediné slovo, trhla sebou, až se klopýtavě zastavila, a obrátila se.

Premin Hawes k ní došla klouzavým krokem, který jí stěží rozechvíval roucho. Zastavila se na délku paže od ní a bez mrknutí oka na ni upírala pohled hnědých očí. Na následující napjatý okamžik Wynn do smrti nezapomene.

Premin zvedla další krystal studené lampy, stejně dokonalý jako první.

Wynn na něj němě zírala, neschopná pohybu, dokud ji premin nepopadla za ruku, v níž držela první krystal. Stín napůl zavrčela a pak hlasitě polkla. Premin otevřela Wynninu ruku a položila jí druhý krystal na dlaň vedle prvního.

Wynn hleděla na dvojici krystalů a v hlavě měla zcela prázdno. Když konečně zvedla oči, premin Hawes už mířila chodbou pryč.

„Pro případ, že vás bude stále pronásledovat smůla,“ řekla premin klidně, „a… ztratíte ten první.“

Frideswida Hawes zabočila do své pracovny. Poslední železné dveře napravo se zabouchly se zazvoněním, jehož ozvěna se rozlehla celou chodbou.

Wynn stála přimrazená na místě. Věděla premin metaologie, co má Wynn v plánu? A pokud ano, jak?

Chane, ležící na posteli v pokojích pro hosty, otevřel oči do tmy. Posadil se a dotkl mosazného prstenu, který měl od včerejší návštěvy města stále na prstě.

Vstal z postele a vyšel z ložnice do pracovny. Skrze závěsy za stolem proudily dovnitř zbytky světla zbarvené soumrakem a umožňovaly jeho nočnímu zraku vidět. Zalétl pohledem ke stolu a první, co uviděl, byl jeden z Wynniných deníků. Odvrátil pohled.

Spal v kalhotách a košili. Oboje teď bylo dost zmuchlané a Chane zamířil zpátky do ložnice, aby se před setkáním s Wynn převlékl. Mezi rozházenými věcmi na stole jej upoutala jedna, kterou tam přidal teprve nedávno.

Provázek, kterým byl balíček zabalený v papíru ovázaný, byl už přeříznutý. Když jej včera večer našel ležet zvenčí dveří svých pokojů, zkontroloval obsah. Byl to poslední předmět z těch, které tajně potřeboval, než vyrazí na cestu, a učenci mu ho neposkytli. Zařídil, aby ho vyrobili ve městě.

Popadl balíček, až se mu papír zmuchlal pod prsty, a zamířil do ložnice. Položil ho na složený plášť, šálu a rukavice, pomalu otevřel papír a znovu se zahleděl na věc uvnitř.

Upravená kůže, silná, ale poddajná, měla po stranách šňůrky a vysoko, rovnoběžně vedle sebe, dva otvory. Chane si ji zvedl k tváři a před zrcadlem upravil tak, aby měl otvory na očích. Vypadala přesně, jak žádal, sahala mu až za uši, do půlky hlavy a pod bradu až ke krku. Nemohl však popřít, jak vypadá…

Jako maska popravčího.

Chane si ji rychle sundal, znovu zabalil do papíru a schoval v zásuvce toaletního stolku. Nyní měl vše, co potřeboval, i když musel ještě vysvětlit Wynn, k čemu to slouží. To bude muset počkat do chvíle, kdy už nebude mít čas mu utéct. Nejlepší to bude večer před plánovaným odjezdem.

Natáhl si čistou košili i boty a prohrábl prsty vlasy, třebaže když spustil ruku, chvěla se mu. Vyšel z pokoje, zamkl dveře, klíč si dal do kapsy a rázným krokem došel na vnitřní nádvoří. Snažil se pročistit si hlavu, ale když se přiblížil k jihovýchodní ubytovně, něco ho vyrušilo.

Na druhé straně vstupních dveří zazněly mladé hlasy, ale pořádně je neslyšel.

„To nevíš, Kyne!“ řekl jeden.

„Je to jenom vlk!“ prohlásil další. „Velký… ale jenom vlk.“

„Ne, to není!“ vykřikl třetí, dívčí. „Je to majay-hì!“

Chane neměl náladu na hlouposti. Natáhl se po klice, ale dveře se náhle otevřely. Železná klika ho udeřila do prstů a zapotácel se stranou, jak ho dveře zasáhly do lokte a ramene.

Z otevřených dveří se vyhrnuly tři malé postavy ve žlutohnědých rouchách.

„Nic takového není,“ reptal zavalitý chlapec.

„Vyhledala jsem si to v knihovně!“ odsekla mu hlasitě jedenácti či dvanáctiletá dívka.

„Pche!“ zabručel druhý chlapec, vytáhlý a zrzavý.

„To, že vy dva neumíte číst Begaina, ještě neznamená, že to tam není,“ trvala dívka na svém.

Zavalitý chlapec trucovitě nakrčil nos.

„Co si myslíte, že děláte?“ utrhl se na ně Chane.

Při zvuku jeho ostrého, téměř neznělého skřípavého hlasu se všichni tři novicové polekaně nadechli. Dívka vyvalila oči, až bylo vidět jen bělmo, a zírala vzhůru – a vzhůru – na Chana.

„Ehm… já…“ zakoktala se. „Já… omlouvám se, pane.“

Malý nos a slonovinové tváře měla poseté bledými pihami. Tmavě blond vlasy si stáhla do dvou stejných copů. Vůbec se nepodobala Wynn; vůbec se nechovala jako učenec. Ani jeden z nich se tak nechoval.

Chane cítil, jak se šelma v něm pohnula.

Podle něj nebyla žádná naděje, že takoví spratci vůbec kdy porozumí, co to znamená být učencem. Stál a zlobně se na ně mračil, až se začali tisknout k sobě, aniž z něj dokázali spustit vyděšený pohled. Jak je možné, že těmhle telatům ze stáda lidského dobytka vůbec dovolí tady být?

Chane prudce rozevřel dveře, až mu celá trojice uhnula z cesty a rozběhla se k hlavnímu vstupu do pevnosti. Vydal se po schodech do Wynnina pokoje a nepřestával se třást.

Dokonce i uvnitř bratrstva byli takoví, kdo nic neznamenali a nepatřili sem.

Wynn seděla za stolem a sepisovala seznam věcí, které je třeba sehnat, a záležitostí, které musí vyřídit před zítřejším odjezdem. Stín polehávala na posteli. Křišťálově modré oči měla jen pootevřené, ale zdálo se, že vše pozorně sleduje.

Ozvalo se zaklepání.

„Jsem tady,“ zachraptěl Chane zvenčí.

Wynn se zarazila. Na to, jak byl jeho hlas omezený, zněl ostře, téměř hlasitě.

„Je otevřeno,“ odpověděla.

Chane vešel dovnitř a zavřel dveře. Jak bylo jeho zvykem, měl oblečenou bílou košili, černé kalhoty a vysoké boty – jednoduchý oděv, patřící mladému šlechtici, jímž kdysi býval. Pozorně si prohlížela jeho tvář, jestli nevypadá hladově nebo slabě. Vypadal jen rozrušeně.

Jestliže nevypil krev z nádoby, čím se během jejich pobytu v seattu krmil? Čím se krmil od té doby? Nebyla si jistá, jak toto téma nahodit.

„Odjíždíme zítra večer,“ řekla. „Máme zajištěnou cestu lodí do Chathburhu.“

Chane se napřímil. „Zítra?“

Wynn se dotkla dvou zapečetěných dopisů, které ležely za měšcem s penězi.

„Údajně jsem dostala za úkol doručit tohle. Pravděpodobněji se mě chtěli co nejrychleji a na co nejdelší dobu zbavit a poslat mě někam, kde podle nich nemůžu ničemu uškodit. Budu potřebovat všechny svoje deníky, které ještě máš, a zbytek zásob, které jsi koupil, abychom mohli projít tenhle závěrečný seznam.“

Zvedla papír, ale on se na něj stěží podíval.

„To je příliš brzy,“ zašeptal. „Nejsem připravený.“

Wynn se otočila na židli tak, aby hleděla přímo na něj. „Myslela jsem, že budeš rád. Na tohle jsme čekali.“

„Ano, ale…“

Přecházel po celé délce pokoje, pouhé čtyři kroky, sem a tam. Když se zastavil, upřel oči na její hůl v rohu za dveřmi. Sluneční krystal byl zcela zakrytý, ale právě na tuto část soustředil pohled.

„Vezmi si plášť, brýle a hůl,“ přikázal. „Pojď se mnou… ale Stín tady zůstane.“

Stín zvedla hlavu z pokrývek na lůžku a zavrčela.

Za celou dobu, co Wynn Chana znala, jí nikdy nic nerozkázal, přinejmenším ne takto. Nyní nezastíral hněv, jako by čekal, že se s ním bude hádat.

„Co se to s tebou děje?“ zeptala se.

„Prostě to udělej!“

Wynn si založila ruce a ani se nezvedla. Chane odvrátil pohled, úzkostně a téměř poraženecky.

„Prosím,“ zašeptal. „Nech Stín tady.“ Něco v Chanově prosebném hlase na Wynn zapůsobilo. Možná, že když udělá, oč ji žádá, konečně jí poví, co se děje. S povzdechem sundala plášť ze židle a vstala.

V těchto dnech měla brýle neustále v kapse roucha a obešla Chana, aby si vzala hůl. Výraz úlevy, který na okamžik zalil jeho tvář, ji znepokojil.

Obrátila se ke Stín. „Zůstaň.“

Stín s vrčením seskočila z postele.

„Zůstaň,“ přikázala Wynn důrazněji a otevřela dveře.

Stín se vrhla vpřed a hlavou narazila do dveří. S hlasitým zaduněním se zabouchly, zatímco fena ucouvla. Její vrčení zesílilo.

Následoval krátký zápas, v němž Wynn držela fenu, zatímco Chane vyšel ven. Wynn pak vytrhla sukni roucha feně ze zubů, rychle proklouzla dveřmi a Chane je za ní zavřel. Stín okamžitě začala výt, štěkat a vrčet.

„Přestaň,“ zavolal Wynn skrz dveře. „Nebo se tu seběhne celý zástup učedníků. Brzy se vrátíme.“

Wynn Chanovi pokynula, ať jde, doufajíc, že jakmile odejdou, Stín zmlkne – přestože neměla tušení, kam vlastně jdou.

Chane celou cestu na nádvoří nepromluvil. Zamířil přímo k severozápadní budově, v níž byl ubytovaný. Zmatená Wynn ho následovala, ale on ji u dveří zastavil. Když se na ni podíval, málem ucouvla.

Duhovky měl jasné a bezbarvé, jak k tomu docházelo, když se plně projevila jeho nemrtvá podstata.

„Počkej tady,“ řekl. „Hned se vrátím.“

Chanův hlas byl stejně chladný jako jeho duhovky. Vklouzl dovnitř.

Jeho nepředvídatelné změny nálad Wynn trochu zneklidňovaly, ale čekala a občas se v chladném nočním vzduchu zachvěla. Chane dostál svému slovu a brzy se znovu objevil v zeleném plášti se zvednutou kápí. Nikdy předtím plášť neviděla. Kolem krku měl několikrát omotanou stejně barevnou šálu, takže byl vidět jen jeho obličej stíněný kápí. Na rukou měl nové, dobře padnoucí rukavice z teletiny, které vypadaly jako vyrobené na zakázku.

Chane nepotřeboval chránit před zimou.

„K čemu to všechno je?“ zeptala se Wynn.

Neodpověděl. Pak si všimla, že v pravé ruce drží zmačkaný kus kůže. Ze zaťatých prstů mu visely dvě šňůrky společně s vázáním hnědého plstěného váčku.

„Tudy,“ řekl a zamířil k tunelu ve strážní budově. Když se obracel, rozevřel se mu plášť.

Nad bokem mu vyčníval jílec nového meče, jehož mramorovaná trpasličí čepel byla nyní ukrytá v nové pochvě. Nikdy nechodil po pozemcích cechu ozbrojený, protože se to považovalo za neslušné chování.

„Chane…?“ zavolala Wynn, ale kráčel pryč a ona musela popoběhnout, aby ho dohonila.

Když vyšel z tunelu, nezamířil k bráně ve vnitřním opevnění, ale vydal se do prostoru mezi ním a hradem. Došli až téměř k holým stromům a zahradám pod jižní věží, a to už toho Wynn měla dost.

„Chane, co se děje?“

Obrátil se k ní. Aniž odpověděl, strhl z její hole volnou rukou kožené pouzdro a odhalil dlouhé hrany slunečního krystalu.

Wynn poplašeně ustoupila a chytila pouzdro krystalu, jež jí hodil.

„Dej mi své brýle,“ řekl, zatímco otevíral váček, který nesl.

„Nejdřív mi řekni, co budeme…“ Zmlkla.

Chane vytáhl další brýle podobné jejím. Tyto byly menší a jejich subtilní nožičky na koncích zakroucené.

„Vyrobené pro tebe,“ řekl. „Nasaď si je a dej mi svoje staré.“

Zmatená, ale zvědavá Wynn vytáhla brýle, které vyrobil domin il’Sänke, a podala mu je. Čočky byly čiré a vyrobené tak, aby ztmavly jen tehdy, když jsou vystavené ostrému světlu. Umožňovaly jí vidět po tom, co se sluneční krystal rozzářil.

Chane si je vzal a nové jí strčil do ruky.

Wynn si zahákla nožičky za uši. Padly jí dokonale a neposouvaly se jako předchozí.

„Lepší,“ poznamenala a posunula si je na malém nose. „Proč jsi je nechal udělat?“

Chane byl však už zase pryč.

Wynn rozpačitě pohlédla na krystal na holi, ale pak si musela pospíšit. Doběhla ho právě ve chvíli, kdy obešel jižní věž a zastavil se. Podíval se vzhůru a Wynn také. Všechna okna ve věži byla tmavá.

Ukázal na roh pusté zahrady. „Postav se támhle.“

„Chane, o co tady jde?“

Zastavil se zády k ní o několik kroků dál u levé strany pevnosti a sklonil hlavu. Ať už ta věc, co držel v ruce, byla cokoli, vypadalo to, že si ji vsouvá dovnitř kápě. Když znovu zvedl hlavu, neobrátil se k ní. Prostě tam jen stál s rukama svěšenýma podél těla.

„Rozžehni krystal,“ řekl a jeho skřípavý hlas zněl podivně tlumeně.

„Cože?“ zalapala Wynn po dechu a pak ji napadlo, o co mu jde.

Podle rukavic, šály a pláště bylo jasné, že si to naplánoval. Co se snažil dokázat?

„Nevíš, jestli je to dostatečná ochrana,“ řekla. „A jsi příliš blízko.“

„Rozžehni ho!“

„Ne.“

Chane byl neústupný. Rozumné argumenty nebyly k ničemu, protože je neposlouchala. Musela mimo vší pochybnost pochopit jednu věc.

„Tuhle hru nehraju,“ řekla.

Chane slyšel, jak její nohy šustí v podzimním listí, když se vydala pryč, a sáhl po jílci meče.

„Tohle není hra.“

Jediným plynulým pohybem vytrhl meč z pochvy a s vodorovným sekem se obrátil. Wynn se prudce zaklonila, když jí hrot žilkované oceli projel na délku dlaně před obličejem. Zděšeně vytřeštila oči, ale Chane se nezastavil. Šelma v jeho nitru povstala a on udělal výpad a bez zaváhání sekl na opačnou stranu.

„Chane!“ vykřikla Wynn.

Švihl hrotem meče zpátky kolem její hlavy tak blízko, že slyšela, jak sviští vzduchem. Wynn se otočila kolem opadaných stromů, uskočila a slyšela lámající se křehké osikové větvičky. Ztratila rovnováhu a narazila do opevnění.

Chane na okamžik zaváhal, ale musel jí vzít všechny možnosti až na jednu, a proto sklonil čepel k přímému bodnutí.

„Mênajil il’Núr’u mên’Hkâ’ät!“ vykřikla Wynn.

Svět se před Chanovým znakem rozzářil oslepující bělobou.

* * *

Wynn nasála chladný vzduch, který jí spaloval plíce, a čočky brýlí se v záři zbarvily do černa.

Tohle nebyl hazardní test toho, zda Chane dokáže snést světlo krystalu. To on trval na tom, že Stín zůstane v pokoji. Proč se po té dlouhé době, kdy se snažil zabránit tomu, aby se jí něco stalo, obrátil proti ní?

Čočky brýlí se rychle přizpůsobily a Wynn z prudkého světla ani nezaslzely oči. Uviděla Chana a oběma rukama sevřela hůl. Nejprve nebyl ničím víc než černou siluetou za planoucím krystalem.

Prostě tam jen tak stál s hrotem meče volně svěšeným nad tvrdou zemí.

„Chane?“ zašeptala a jeho postava začala být zřetelnější.

Zahlédla, jak se uvnitř pláště zableskly kulaté brýle s černými skly, ty, které si s ním vyměnila. Neviděla však jeho bledou tvář pod nimi.

Spatřila jen naprostou černotu, jako když hleděla do kápě Sau’ilahkova roucha. Nebyl to Chane, jen beztvará temnota narušovaná pouze kulatými cínovými obroučkami, které hleděly na Wynn.

Proč na ni zaútočil? A proč tam teď jen tak stojí?

„Podívej se na mě!“ zasípal. „Chápeš, co to znamená?“

Wynn neodpověděla, protože nechápala. Nakonec zavrtěla hlavou a z toho, jak pevně svírala hůl, ji začínaly bolet ruce.

Chane se na ni vrhl.

Wynn se pokusila vrazit krystal do chybějící tváře. Popadl hůl nad jejíma rukama a odvrátil ji stranou. Snažila se mu hůl vytrhnout, ale dobře věděla, že je to zbytečná námaha.

Chane jí hůl nevzal. Prostě tam jen stál a jeho zmizelá tvář byla nyní mnohem blíž.

Obličej mu zcela zakrývala kožená maska.

Při pohledu na ni se Wynn celá schoulila. Pak ucítila něco jiného. Hůl se jí v rukou chvěla. Jen krátce k ní zalétla pohledem, neboť se bála příliš dlouho soustředit na něco jiného.

Chanovi se třásla paže a třas se šířil až do Wynniny hole. Všimla si také chvění okraje jeho kápě. Začínal se třást úplně celý.

„Podívej se na mě,“ řekl. „Když dokážu já vydržet světlo slunečního krystalu… když mu já dokážu odolat téměř bez přípravy… jak si můžeš být jistá, že je Sau’ilahk mrtvý?“

Všechna hrůza a hněv nad jeho zdánlivou zradou se jí vzpříčily v krku.

„Přízrak… nemůže… ne… tak snadno,“ zašeptal Chane a nyní se mu třásl i hlas. „Ty tomu jen věříš… přeješ si to.“

Wynn cítila, jak se v ní něco láme. A z té praskliny se vyřinul její nejhorší strach, ten, který tak silně potlačovala. Odstrčila Chana.

„Ne!“

Chane pustil hůl a klopýtl dozadu, přestože by mu Wynn malou silou nic neudělala. Sklopil hlavu a odvrátil se od spalujícího světla… a od utrpení v její tváři.

Celá kůže ho svědila a bodala jako vzpomínka na puchýře, když se v dobách mládí ztraceného života spálil na slunci. Každým okamžikem se bolest nořila hlouběji a hlouběji, užírala jeho sílu, ale ještě nehořel… zatím.

Kdyby musel, chvíli by světlo krystalu vydržel. Nedokázal však snést pohled do jejích očí. Slyšel její roztřesený dech, možná i vzlyky, ale stále nic neřekla.

Kdyby musel shořet, aby ji přiměl čelit pravdě, udělá to.

Chane pustil meč, který se zaduněním dopadl na studenou zem. Když viděl, jak se Wynniny nohy přesunuly a klopýtly, chytil a strhl si z levé ruky rukavici. Aniž zvedl pohled, slepě k ní ruku natáhl.

„Podívej! Ani mě to nespálilo.“

Nyní však již ano. Bolestí zaťal zuby. Vzduchem kolem něj se začal vznášet zápach spáleného masa. Wynn se náhle prudce nadechla a všechno světlo okamžitě zhaslo.

Nastala černočerná tma.

Chane stáhl ruku zpátky a přitiskl si ji na hruď. Snažil se udržet rovnováhu, zatímco se po hmatu pokoušel zdravou rukou sundat brýle a masku.

„Ten přízrak… duch… je o staletí starší než já,“ řekl namáhavě. „Mnohem mocnější, než já kdy budu. Věřilas, že jsi ho spálila a zničila… tenkrát poprvé na ulicích Calm Seattu. Jak si můžeš být jistá, že jsi uspěla… napodruhé?“

Dokonce i jeho očím, vidícím ve tmě, chvíli trvalo, než se přizpůsobily náhlému návratu temnoty. A odvážil se na ni podívat. To, co spatřil, bylo horší než mučivá bolest v jeho ruce.

Wynn stála, svírala brýle a hůl měla přitaženou tak blízko tváře, že Chane rozeznal jen jedno široce otevřené oko nad slzami zmáčenou tváří. Dýchala příliš rychle a nepatrně vrtěla hlavou.

„Nebyl jsi tam v tunelu,“ vzlykala. „Neviděl jsi, co se stalo. Zničila jsem ho!“

„Nemáš žádný důkaz! Chystáš se vyplout a zamířit do divočiny, a přesto se držíš falešné víry, o níž si jenom přeješ, aby to byla pravda.“

Wynn se Chanovi zhroutila přímo před očima. Podlomily se jí nohy a před pádem ji zachránila jen hůl. Z pevně zavřených očí jí proudily slzy a stékaly po bradě.

„Ty mizero,“ zašeptala.

Chane chtěl utéct a schovat se před ní.

Wynn naslouchala jeho slovům a svářily se v ní strach a hněv.

Během posledních několika let cestovala s nejrůznějšími společníky, od dhampira a toulavého míšence, až po ducha faye v těle majay-hìho a elfské zabijáky, ať už přátelské či nepřátelské. Všichni měli vlastní přirozené nadání, které jim dávalo šanci proti Vznešeným mrtvým.

Ona byla jen malá smrtelnice, vlastnící jedinou zbraň: hůl se slunečním krystalem, který si vyprosila od domina il’Sänka. Nyní Chane způsobil, že dokonce i to znělo jako nic – jako by byla bezmocná.

Neměli se už i bez něj dost čeho bát? Nemohla se dočkat alespoň jednoho malého vítězství tváří v tvář všemu, co může přijít?

Nikdy nezapomene na pohled na něj – jak se v masce a brýlích rozhání po jejím krku. Nikdy. Chtěla mu ublížit.

„A nejsi už ze vší té námahy hladový?“ zeptala se. „Potřebuješ další nádobu krve, aby se ti uzdravila ruka? Ne, počkej. Nepotřeboval jsi dokonce ani tu první… že ano?“

Chane se napřímil a tentokrát vytřeštil oči on. Z jeho bledé, nemrtvé tváře se vytratila všechna bolest.

„Nelži mi,“ hovořila překotně dál. „Shirvêshové v chrámu ji našli plnou v pokoji, kde jsi bydlel.“

„Krev v nádobě by mi nepomohla,“ řekl tak tiše, že ho téměř neslyšela. „Krev slouží jen jako kanál pro život… ten musí pocházet ze živého tvora… aby uspokojil moji potřebu.“

Snad to byla pravda. Snad to nebyla jen výmluva. Stále si tiskl spálenou ruku a odvrátil hlavu tak daleko na stranu, že už mu vůbec neviděla do tváře. Ten pohled jí nepřinesl žádný pocit vítězství. Ublížila mu, a jedna její část si nyní přála, aby mohla vzít svá slova zpět.

„Nedokázal jsem se přimět ti říct,“ zašeptal, „že tvoje úsilí ničemu nepomůže.“

„Čím… čím ses krmil?“

Chane váhal příliš dlouho. Když odpověděl, už si nebyla jistá, že mu věří.

„Tvoje teorie o dobytku byla správná, ale zvíře musí být naživu.“

Nepodíval se jí do očí a Wynnin vnitřní nepokoj začal opět sílit.

„Ty a Stín jste všechno, co mi zbylo,“ řekla a obešla ho, aby se vydala k tunelu ve strážní budově. „Ale jestli se ještě někdy… kdykoli nakrmíš na jiné vnímající bytosti, opustím tě. Nikdy se ke mně znovu nepřiblížíš. Rozumíš? Nikdy.“

Chane pořád stál se svěšenou hlavou a nic neříkal.

Wynn se obrátila a odkráčela podél vnitřního opevnění. Ve chvíli, kdy dorazila k tunelu, už běžela. Zastavila se až poté, co za sebou zabouchla dveře svého pokoje, zhroutila se na ně a sesunula se na podlahu. V jejím křehkém světě už zbývalo tak málo jistých věcí. Dvě se právě roztříštily.

Nemohla už déle popírat, že přízrak může stále existovat.

Nemohla už déle věřit Chanovi.

Wynn si konečně všimla, že Stín nyní stojí přímo před ní. Fena pohlédla ke dveřím.

Přitiskla uši k hlavě, její vrčení sílilo a pysky se stáhly a odhalily zuby. Stín nepochybně zachytila všechny Wynniny vzpomínky na uplynulé okamžiky.

Wynn vzlykla, objala Stín pažemi kolem krku a zabořila tvář do psí husté, uhlově šedé srsti. Jediný, na koho se Wynn nyní mohla spolehnout, byla svéhlavá mladá majay-hì.

Na skalnatém pobřeží jižně od Calm Seattu nad zpěněnými vlnami v zátoce se zamihotal noční vzduch. Pomalu se začaly zhmotňovat obrysy vysokého těla.

Temná postava ve splývavém rouchu a plášti se kymácela. Pak sebou škubla, jako by se svíjela bolestí. V černočerné tmě zplihlé kápě nebyla vidět žádná tvář. Jedna paže se zvedla, rukáv sklouzl dolů a odhalil předloktí, ruku a prsty omotané pruhy černé látky.

Uprostřed agonie hněvu Milovaného se Sau’ilahk probral. A teprve tehdy mohl začít vřískat. Z dálky by to znělo jako náhlé kvílení větru.

Když si začal uvědomovat sebe sama, překvapený, že neskončil v Milovaného objetí, pochopil, že se vrátil do světa živých. Obrátil se, aby zjistil, kde je. Před ním se rozkládal Calm Seatt a celé město bylo ozářené nespočtem pouličních luceren. Nevěděl, jestli má cítit vztek, nebo vděčnost.

Poslední, co si pamatoval, bylo, jak ho polapili Kamenochodci, zatímco jej Wynn spalovala do nicoty. A přesto se vrátil na okraj snu Milovaného. Během trestu za selhání a neposlušnost si přál, aby místo toho zemřel.

Milovaný mu to však nedovolil.

Nyní byly všechny jeho dohady zastřené strachem a podezřením.

Sau’ilahk věřil, že je pánem vlastního osudu – že může ze svého boha nějak vydolovat střípky vedoucí ke spáse. V tisíc či více let vzdálené minulosti, na konci velké války, se Děti Milovaného rozdělily do pěti skupin. Každá z nich dostala jednu Kotvu stvoření – prstence, jak je teď nazývalo těch pár hlupáků, kteří o nich věděli – a pak se Děti rozptýlily do všech koutů světa a odnesly prstence do úkrytu.

Sau’ilahk, nejvyšší z Milovaného Uctivých, jeho kněží, věděl jen toto, a ne to, kam je těch pět cest zavedlo.

Jako odměnu za své služby však požádal o věčný život, aby jeho krása přetrvala navždy. Milovaný souhlasil a pak slova slibu překroutil a Sau’ilahka podvedl. Sau’ilahkovo tělo zpráchnivělo, ale jeho duch zůstal. Dostal věčný život, ale ne věčné mládí.

Vše, co Sau’ilahk chtěl, byla Kotva ducha. Jejím prostřednictvím by opět mohl získat tělo a krásu. Přesto jeho několik století trvající pátrání nepřineslo výsledky, dokud jedna ubohá mrňavá učenka neodhalila slova, zapsaná ve starodávných textech třemi z Dětí. Wynn Hygeorht představovala jeho naději, že přinutí Milovaného, aby splnil slib. Jejím prostřednictvím zjistí, kudy vedly dávno ztracené stopy Dětí a kde odpočívají prstence.

Věřil, že manipuluje s Milovaným tak, aby jej přiměl pomoci mu, ale Milovaného rozběsnilo Sau’ilahkovo poslední selhání, jeho zničení v podsvětí Dhredze Seattu… a potrestal ho.

A přesto stál nyní zde, v těsné blízkosti Calm Seattu, Wynnina domova.

Následuj učenku… za svou touhou. Služ, a ona tě povede.

Sau’ilahkovo zakňučení se podobalo šelestění trávy ve větru. Schoulil se a cítil, jak se jej na žádost jeho boha hrozí zmocnit spánek. Pak se mu hrůza z mysli začala vytrácet.

Možná že texty nebyly skutečnou odpovědí? Možná je klíčem to, jak je vykládá Wynn Hygeorht? Využívá ho Milovaný znovu, nebo mají stejný cíl?

Sau’ilahk neměl tušení. Jestliže však Milovaný věděl o jeho touze po prstenci, Kotvě ducha, proč by jej jinak vracel na tento svět?

Vznášel se na útesech jižně od města a pozoroval jeho světla. Cítil strach, pochybnosti a podezíravost, a s těmito emocemi bojovala ještě jedna, téměř tak silná jako touha po těle.

Pomstychtivost vůči učence.

Ona byla příčinou jeho utrpení, nebo přinejmenším neustálého selhávání. Jakmile bude mít Sau’ilahk tělo na dosah, jakmile uspokojí svého boha, ukáže Wynn Hygeorht něco z muk, která mu připravil Milovaný.

Kapitola 4

Nazítří pozdě večer čekala Wynn v přístavu a sledovala široký trojstěžník, kotvící v zátoce. Stín neustále upírala rozzlobený pohled na Chana, který stál několik kroků za nimi. Pysky se jí chvěly a odhalovaly zuby.

Tato noc nebyla v žádném ohledu snadná.

Když Wynn toho večera vyšla z pokoje, Chane na ni čekal na nádvoří pevnosti. Než mohla něco udělat, Stín na něj s vrčením a zježenými chlupy zaútočila. Vyděsila dva kolemjdoucí učedníky a zatlačila Chana k severní budově.

Wynn se jí stále znovu a znovu pokoušela pomocí řeči vzpomínek vysvětlit, co Chane udělal a proč. Stín jí buď nerozuměla, nebo ji to nezajímalo; jen věděla, že Chane Wynn napadl.

Ještě víc se majay-hì rozzuřila, když Wynn dala jasně najevo, že s nimi Chane i tak pojede. Pobíhala po nádvoří sem a tam, jako by hledala způsob, jak na něj. Chane jen zvedl prázdné ruce a čekal. Wynn musela zahodit své věci a Stín chytit. Od té chvíle, zatímco se hnali do přístavu, se Wynn s Chanem soustředili na úkol, který je čekal. Ani jeden z nich nepromluvil o tom, co se předchozí noc odehrálo v pusté zahradě.

Dnes večer byl Chane oblečený stejně, jen neměl brýle a masku. Jediný nápadný rozdíl byl jeho starý meč, zavěšený na druhém boku. Zmínil se, že ho odnesl ke kováři a nechal zlomený konec vybrousit do špičky, aby se dal opět použít. Stará pochva byla zkrácená a nahrubo uzavřená koženým šněrováním.

Wynn se divila, proč ji s sebou vůbec nosí, když meč, který získal od Rudovlase, je mnohem lepší. Nezeptala se však. Chane měl na zádech pověšené oba své batohy – či přesněji svůj a ten, který vzal Welstielovi. Víc než kdy jindy se Wynn nelíbily vychytralé upíří hračky, které Chane vlastnil, snad s výjimkou mosazného prstenu.

Wynn měla pod šedým cestovním rouchem, sahajícím po kolena, a těžkým zimním pláštěm oblečenou starou elfskou tuniku a kalhoty. Nesla hůl, jejíž dlouhý krystal byl schovaný v pochvě, a vlastní batoh nacpaný badatelskými potřebami. Také jí u pasu visela Magieřina stará bojová dýka. Poslední z jejich zavazadel byla středně velká truhla, která ležela Chanovi u nohou a v níž byly uloženy zásoby, oblečení a Wynniny deníky.

Připravenější už nebudou.

Chane ukázal na moře. „Člun už pluje.“

Wynn se však ohlédla k rozlehlému nábřeží.

Po Rudovlasovi nebylo ani vidu, ani slechu, ačkoli mu dnes ráno poslala zprávu s časem a místem odjezdu. Vzápětí ji napadlo, jestli neudělala chybu, ale pokud byl rozhodnutý následovat je, stejně mu v tom sotva mohla zabránit. Nicméně pokud Rudovlas zmešká nalodění, nebude to její vina.

„Kolik kajut máme?“ zeptal se Chane.

Wynn otázku uvítala, protože ticho začínalo být nepříjemné. Vše obyčejné odsouvalo rozhovor o tom, co se mezi nimi stalo.

„Dvě,“ odpověděla. „Rudovlasovi jsem řekla, ať si to zařídí sám.“

Ona se Stín budou potřebovat vlastní kajutu. Chane si ze zřejmých důvodů zakládal na soukromí. Rudovlas se o sebe dokáže postarat sám.

„Možná změní názor,“ řekla.

„Nemyslím.“

Chane měl nejspíš pravdu. Jeho nový meč vyrobila Rudovlasova sestra, mistryně kovářka, která se bratrovi odcizila a prožívala těžké časy. Wynn si nedokázala představit, co to muselo Rudovlase stát, nejen pokud jde o peníze, a přemýšlela nad tím, jak meč získal, aby ho mohl vyměnit za účast na této výpravě.

Člun už doplul téměř k nim. Wynn rozeznala strniště na bradě námořníka, který klečel na přídi. Když se člun přiblížil k žebříku na molu, štíhlý muž vylezl nahoru, vyšel jim v ústrety a podíval se na truhlu.

„Máte ještě něco?“ zeptal se.

„Jen naše batohy,“ odpověděla Wynn. „Ty si necháme u sebe.“

Vzhledem k tomu, že neměli tušení, zda se jim po vylodění podaří sehnat koně, natož vůz, udělala dobře, že si vystačila s jednou truhlou.

„Naskoč, Stín,“ řekla a ukázala na člun.

Stín obešla Wynn dozadu a stále nespouštěla oči z Chana.

Wynn zalitovala, že se včera v noci víc nesnažila potlačit před Stín své vzpomínky, ale byla tím vším příliš zahlcená. Doufala, že se Stín vzpamatuje a vzpomene si, jak Chane Wynn v minulosti vždy chránil. Na této výpravě ho budou potřebovat.

„Stín, běž,“ řekla.

Fena ji znovu obešla a s vrčením se přiblížila k okraji mola. Při pohledu na mohutného vlka nad sebou jeden z námořníků u vesel vytřeštil oči a ruka mu sjela k noži na opasku.

„Nech toho!“ přikázal mu ten se strništěm.

Když jim Vysokověž zařizoval cestu, musel jim říci i o Stín.

Stín seskočila z okraje mola. Dopadla dolů do člunu, který se prudce zhoupl. Oba veslaři popadli uvazovací lana, aby člun uklidnili. Když jejich předák zvedl truhlu, prkna pod Wynninýma nohama se rozvibrovala zvukem těžkých kroků.

Nemusela se otáčet.

Po molu přikráčel Rudovlas, zastavil se vedle Wynn a jeho dlouhé rudé vlasy se třpytily ve světle luceren. Přes široké rameno měl přehozený nacpaný vak. Stále byl oblečený jako Třpytjazykův shirvêsh, měl hůl i vše ostatní.

Wynn se kousala do jazyka, zatímco trpaslík podal vousatému námořníkovi proužek papíru.

Vypadalo to, že je schopen si cestu zaplatit. Jak Kamenochodec získal peníze, bylo pro Wynn záhadou, ale nyní neměla žádný rozumný důvod nechat ho tady. Pak pocítila nevítaný záblesk malicherné škodolibé radosti.

Rudovlas se podíval dolů na člun a nepatrně se zašklebil. Většina trpaslíků plavbu po moři silně nesnášela. Ne proto, že by se nedokázali naučit plavat, ale spíš proto, že na tom nezáleželo – neboť klesali ke dnu.

Námořník, který nesl truhlu, si Rudovlase úzkostlivě prohlédl. Podíval se na lístek a pak dolů na člun. Už jen váha samotného trpaslíka by ho mohla ponořit velmi hluboko.

Chane si jich obou nevšímal a spustil batohy, pak totéž udělal s Wynniným a čekal, zatímco slézala dolů. Jakmile byla bezpečně ve člunu, následoval ji, ale Rudovlas stále zůstával nahoře.

„Jdeš?“ zeptala se Wynn, která se společně s Chanem usadila na zádi člunu.

Vousatý námořník se zamračil. „Prosím, pane, posaďte se uprostřed poblíž vesel.“

Rudovlas se zatvářil nepatrně napjatěji. Když začal šplhat dolů, dvě příčle žebříku lehce zaskřípaly. Než položil jednu nohu v těžké botě do člunu, znovu zaváhal.

„Opatrně,“ ozvala se varovně Wynn.

„Podíval se na ni. „Bojíš se, že půjdeme ke dnu?“

„Bohyně, to ne,“ odpověděla. „Umím plavat… nebo aspoň splývat.“

Rudovlas celou vahou sestoupil dolů.

Člun se zakymácel tak prudce, až se Wynn musela chytnout okraje, a její škodolibá radost z jeho potíží se vypařila.

Rudovlas se pohyboval překvapivě rychle a pohotově se přesunul a skrčil zhruba uprostřed. Malý člun se uklidnil a vousatý námořník ulehčeně vydechl a sešplhal na příď, kde použil truhlu jako sedátko.

Wynn se konečně vydávala na dlouhou cestu, na níž měla najít a zajistit mocný nástroj Prastarého nepřítele – a neměla moc vlastních schopností nebo zbraní. Jejími jedinými společníky byli tajný uctívač trpasličího zrádce, upír, který jí byl posedlý, a nedospělá majay-hì.

Když námořníci zasunuli vesla do havlinek a začali veslovat k lodi, Wynn na okamžik pocítila sebelítost. Už se však nemohla vrátit zpět.

Sau’ilahk se zhmotnil na pustém místě na skalnatém pobřeží kus od přístavu Calm Seattu a sledoval, jak maličký člun přiráží k velkému trojstěžníku. K jeho velkému překvapení měl poslední cestující ve Wynnině člunu rozložité tělo trpaslíka a zrzavé vlasy. Sau’ilahka to mátlo.

Pátral ve vzpomínkách po všech trpaslících, s nimiž se Wynn v Dhredze Seattu setkala. Vzpomínal si jen na jednoho s takovými vlasy. Rudovlas, Kamenochodec, už se neoblékal jako příslušníci jeho sekty. Opustil život v podsvětí? A pokud ano, co dělá ve Wynnině společnosti?

Sau’ilahk počkal, až na palubě zavládne čilý ruch, jak se muži budou chystat k vyplutí. Trpělivě vyčkával, zatímco měsíc stoupal vzhůru po obloze. Loď nakonec vyrazila, vyplula ze zálivu Beranklifer a zamířila podél pobřeží na jih. Prozatím nic dalšího vědět nepotřeboval.

Sau’ilahk se na okamžik ponořil do spánku. Soustředil se na nejjižnější místo na pobřeží a „prošel“ tam, aby zde opět vyčkával a sledoval.

Chane stál poblíž přídě a na tváři se mu leskla slaná voda. Posledního půl měsíce plavby uplynulo rychle a jedna noc splývala s druhou.

Wynn dala kapitánovi stejné vysvětlení, jaké použili už předtím: Chane trpí kožní nemocí a za žádných okolností nesmí být vystaven slunečnímu světlu. Jak tomu většinou bývá, pro kapitána bylo nejdůležitější ubytovat platícího zákazníka. Touto dobou si už námořníci Chanovy noční přítomnosti na palubě vůbec nevšímali. Opřený o zábradlí zavřel na okamžik oči a vychutnával si noční vítr, který se mu vlhce otíral o kůži.

„Vidíš světla?“

Když Chane uslyšel Wynnin přibližující se hlas, otevřel oči. Opřela se o zábradlí kousek od něj.

„Chathburh,“ řekla a ukázala někam ven. „Jsme tady.“

Stín přiklusala k Wynn, zvedla se na zadní a zahákla se předními tlapami o zábradlí.

„Kde se ubytujeme?“ zeptal se Chane.

„V pobočce cechu mají pokoje pro hosty. Slyšela jsem, že knihovna je malá, ale výjimečná. Mohla by se ti líbit.“

Sevřela se mu hruď. Téměř se cítil, jako by na lodi byla Wynn v bezpečí. Plavba brzy skončí a ocitnou se zpátky ve skutečném světě. Pátrání po nemožných stopách bude pokračovat, třebaže jim v tom brání dokonce i ti, kteří by jim ve skutečnosti mohli být schopni pomoci.

Wynn se opět vrhne do nebezpečí. Jeho úkolem bylo chránit ji a udržet naživu. Nemohou se takto plavit věčně.

A během posledních tří nocí měl stále větší hlad.

Chane jednou – sám – vystoupil z lodi během zastávky ve Witenburhu a pokusil se nakrmit na koze. Odporný zážitek mu poskytl trochu života, kterou potřeboval. Od té chvíle dumal nad dalšími možnostmi, aniž by ještě víc narušil Wynninu důvěru.

Vzdálená světla Chathburhu byla čím dál jasnější a přibližovala se.

Kolem proběhl jeden z námořníků a Chane na něj zavolal: „Za jak dlouho budeme v přístavu?“

„Brzo,“ odpověděl námořník. „Zakotvíme kolem druhého odbíjení… pozdě večer.“

Chane věděl, že na tomto místě skutečně započne Wynnino pátrání po Bäalâle Seattu. Samozřejmě si nepřál, aby ho našla.

Viděl strážce i zabezpečení prstence, koule, kterou objevila Magiera. Nechtěl, aby se Wynn přibližovala k něčemu tak nebezpečnému, ne pokud tomu dokáže zabránit. Jeho místo však bylo po jejím boku tak dlouho, dokud o něj bude stát. Cesta, jakákoli cesta, zajišťovala, že bude užitečný. V tuto chvíli to stačilo.

Chane se zahleděl k městu a připravoval se na to, co může přijít.

„Tohle je… pobočka cechu?“ zeptal se Chane překvapeně.

Díval se, jak Wynn kluše k něčemu, co vypadalo jako letitý čtyřpodlažní hostinec. Jeho jediným význačným rysem byla neobvyklá výška.

„Ještě nikdy jsem ji neviděla,“ odvětila. „Ale kdysi to býval přepychový hostinec pro bohaté zákazníky. Když majitel zemřel, nezanechal dědice a nikdo si hostinec nekoupil. Stal se majetkem města a mnoho let chátral, než ho bratrstvo nakonec koupilo za hubičku.“

Wynn si prohlížela průčelí s mnoha okny a vypadala spokojeně.

Chane viděl jen obyčejnou budovu, kterou příliš rychle namořili, aniž by dřevo pořádně očistili.

„Přední salón by měl být součástí knihovny,“ dodala Wynn. „Slyšela jsem, že je vhodně zařízený, aby vyhověl tomu, co potřebujeme.“ Přistoupila k zastřešenému vchodu a zaklepla na vstupní dveře. „Haló?“

Přestože už se před nějakou dobou setmělo, ještě nebylo tak pozdě. Druhé odbíjení po čtvrtině noci slyšeli, až když opustili přístav. Chane předpokládal, že někdo bude ještě vzhůru, a nemýlil se.

Dveře se otevřely a z nich vyhlédla malá žena středního věku v zelenomodrém rouchu. Když uviděla Wynnino krátké šedé roucho, mile se usmála. Chana napadlo, zda by se tady, kde ji nikdo nezná, nemohli k Wynn chovat lépe.

„Tovaryška Hygeorht z Calm Seattu,“ představila se Wynn, „se zprávou pro domina Yanda. Máte nějaké volné pokoje?“

„Ovšem,“ odpověděla žena a pokynula jim, ať jdou dál. „Jsem domin Tamira. Tady na pobočce je vždy napůl prázdno. Můžete dostat pokoje v nejvyšším patře. Večeřeli jste?“

Wynn s dominem pokračovaly v hovoru a Chane vstoupil dovnitř, i když Stín se protlačila kolem něj a pospíchala za Wynn. Rudovlas vešel jako poslední. Všichni prošli širokou vstupní halou do pohodlně zařízeného obývacího pokoje se starými, mnohokrát vyspravovanými křesly, malými pohovkami a řadou polic plných knih, z nichž některé vypadaly stejně staré a ošumělé jako samotná budova.

Chane zacouval kolem Rudovlase ke vchodu do salónu. „Wynn?“

Při zvuku jeho zmrzačeného hlasu pozvedla domin obočí a Wynn přestala hovořit.

„Ano?“

„Půjdu ven… sehnat pár věcí, co nám chybí, a za chvíli se vrátím.“

Lehce se napjala a pak přikývla. „Dobře. Až budeš hotový, přijď za mnou.“

Chane postavil cestovní truhlu, sundal si batoh a společně se starým mečem ho položil na zem u dveří. Welstielův batoh si nechal.

„Co bychom v tuhle chvíli mohli potřebovat?“ zeptal se Rudovlas a pozorně si ho prohlížel.

Během plavby se jim o jídlo starala lodní posádka. Do vlastních zásob se ještě nepustili.

Chane si ho nevšímal a odešel.

Sau’ilahk se zhmotnil v uličce vedle stánku obchodníka s rybami kus od staré budovy. Cestou se od nich držel dál, aby ho Chane ani Stín nevycítili. Na Wynnino zaklepání odpověděla domin conamologie.

Sau’ilahk o pobočkách bratrstva věděl, ačkoli se během staletí nikdy se žádnou neobtěžoval. Co by mohla Wynn na tomto odlehlém místě hledat?

Nedovážil se přiblížit k lodi, aby zaslechl, o čem mluví, a dnes v noci měl první příležitost, při níž nehrozilo riziko. Mohl to udělat jen prostřednictvím služebníka – menší, ale složité bytosti ze živlů, nadané dostatkem vědomí, aby posloužila jako jeho oči a uši. Pročistil si mysl a připravil vynaložit energii na zaklínání.

Přední dveře budovy se znovu otevřely a Sau’ilahk se zastavil.

Ven vyšel Chane, sám, a zamířil sousední ulicí do vnitrozemí.

V Dhredze Seattu Sau’ilahk několikrát krátce vycítil v Chanovi nemrtvého. Jindy, jako právě teď, vypadal spíš jako zhmotněné zjevení – podle Sau’ilahkových smyslů tu zdánlivě nebyl, a přesto jej tu bylo vidět, slyšet, a dokonce se jej šlo i dotknout.

Sau’ilahk nerozhodně otálel a přemýšlel, koho má špehovat – Wynn, nebo Chana? Nakonec se přenesl na roh a zahlédl Chana, jak pravidelným krokem kráčí pryč.

Když Chane překročil hranici města směrem do vnitrozemí, zrychlil. Poklusem zamířil do venkovských oblastí v okolí města a plně zapojil smysly. Dokonce i s nasazeným mosazným prstenem cítil někde před sebou život, osamělý a oddělený od ostatních. Možná že to jeho hlad překonal otupující vliv, který měl prsten na jeho smysly.

Pokračoval v běhu, až ztratil pojem o čase. Chtěl se dostat co nejdál, než se pokusí o to, co si naplánoval. Protáhl se hájkem téměř opadaných javorů a vyhlédl ven přes neobdělané pole k malému chlévu s doškovou střechou. Z hliněného komína chalupy stojící poblíž líně stoupal kouř. Chane se tiše přiblížil k chlévu, a než vešel dovnitř, na chvíli se zastavil a naslouchal, zda není někdo poblíž.

Uvnitř chatrné budovy stály jen tři krávy. Ta nejbližší měla černou hlavu a hnědé tělo. Chane si klekl na podlahu pokrytou slámou, shodil Welstielův batoh a vytáhl z něj zdobenou krabičku z ořechového dřeva.

Otevřel ji a zahleděl se na tři železné, jako ruka dlouhé tyčinky s očky, mosaznou misku velikosti čajového šálku zdobenou zvláštními rytinami a bílou keramickou lahvičku s obsidiánovou zátkou. Vše leželo na rudém polstrování. Ve vzpomínkách se vrátil ke chvíli, kdy Welstiela poprvé viděl šálek používat.

Pobývali v rozeklaných skalách pustého Pohoří koruny severně od jeho rodné země a hladověli, když narazili na starší dvojici, která se choulila u táborového ohně. Chane se na ně chtěl vrhnout, ale Welstiel ho zastavil.

Existuje způsob, jak prodloužit působnost života, který jim vysajeme.

Byla to pravda a Chane nyní přesně zopakoval to, co viděl Welstiela dělat.

Vytáhl tyčinky, spojil je do trojnožky a vedle na zem položil dýku. Postavil mosaznou misku na trojnožku a zvedl bílou lahvičku. Její obsah – třikrát očištěná voda – byl drahocenný. Vytáhl zátku, naplnil šálek do poloviny a vzpomněl si na Welstielovo chladné, nezaujaté vysvětlení.

„Když krev saješ, zbytečně jí plýtváš. Příliš mnoho života je ztraceno a náš druh jej nikdy nepohltí. Nejde o krev, ale o život, který spolu s ní uniká z těla.“

Chane se podíval na krávu s černou hlavou. Pokud věděl, na zvířeti to Welstiel nikdy nevyzkoušel.

Už jen z představy misky se mu dělalo zle, nemluvě o ponížení z krmení na dobytku. Potřeboval však život, aby mohl dál chránit Wynn. Nemohl riskovat krmení na člověku, protože by mohla zaslechnout řeči o tom, že někdo zmizel nebo ho našli mrtvého a bezkrevného.

Chane přistoupil ke krávě. Zvíře zvedlo hlavu a uslzenýma očima na něj beze strachu zamrkalo. Chane sevřel ohlávku a vyvedl krávu ven ze stání a stranou tak, aby měla místo, až bude padat. Pomalu a pevně jí zatlačil nohou zezadu do předního kolene. Když si začala klekat, převrátil ji a přitiskl jí hlavu k zemi. Vyděšeně zabučela a snažila se vstát, ale pak se uklidnila.

Zvedl dýku a udělal jí malý zářez na pleci. Jakmile se na hrotu čepele shromáždila vytékající krev, opatrně zbraň naklonil nad šálek.

Do čisté vody dopadla jediná kapka.

Krev zřídla a rozplynula se pod zklidňující se hladinou a Chane se dal do zaklínání. Silně se soustředil na to, aby vyvolal účinky šálku. Když domluvil, čekal a sledoval, jestli se voda v misce změní.

Nic se nestalo.

Jeho zaklínání bylo založeno na tom, co vypátral ve Welstielových denících, a na drobných rytinách na vnitřním povrchu šálku. Něco udělal špatně. Každý mág používal vlastní postupy a jen zřídka dokázal úspěšně použít ty vytvořené někým jiným.

Kráva hluboce zabučela. Náhle jí začala trčet žebra, jako by zvíře hublo.

Chane povolil sevření a rychle se odsunul dozadu.

Víčka zvířete se propadla, když se mu oči zhroutily dovnitř hlavy. Pod schnoucí kůží mu začaly vyčnívat čelisti. Netrvalo dlouho a ze zvířete zbyla vyschlá scvrklá slupka, z níž stoupala pára. Když Chane uslyšel, jak se krávě zastavilo srdce, obrátil pohled k šálku.

Tekutina měla nyní tak tmavě rudou barvu, až se zdála téměř černá, a sahala k okraji misky.

Chane nevěděl, zda má cítit pýchu, nebo odpor. Věděl, co jej čeká, když se magické tekutiny napije. Poprvé jej Welstiel varoval jen dvěma slovy.

„Připrav se.“

Chane se otřásl a vypil celý obsah šálku. Když mosaznou nádobku položil, byla naprosto čistá, jako by v ní předtím nic nebylo. Na okamžik Chane cítil jen usazeniny kovů z půdy a silnou sůl. Pak se mu obrátil žaludek a zhroutil se na hlínu pokrytou slámou.

Jeho tělo začalo hořet zevnitř.

Pohltil příliš mnoho života v čisté formě, a ten v něm teď vybuchl a prohnal se jeho mrtvým tělem až do hlavy. Chane se stočil do klubíčka a se zaťatými zuby a pevně zavřenýma očima čekal, dokud ho nepřešlo nejhorší a křeče konečně nepolevily.

Kdyby takto využil smrtelného člověka, mohl by vydržet půl měsíce, než by se znovu musel nakrmit. Nevěděl, jak dlouho vydrží životní energie krávy.

Chane se posadil a hleděl na scvrklou slupku, dokud jeho falešná horečka neustoupila, a pak pečlivě zabalil vybavení. Cítil se silný, nasycený, měl smysly pod kontrolou a připravoval se odvléct mršinu do vzdáleného hájku. Potrvá pár dní, než ji najdou. Tou dobou už budou s Wynn pryč a stav zvířete si s ním nikdy nikdo nespojí.

Otevřel dveře chléva, zastavil se a pohlédl k tiché chalupě. Pak mrtvé zvíře odtáhl přes ladem ležící pole.

Sau’ilahk otálel hodný kus za hájkem opadaných javorů a fascinovaně sledoval, jak Chane táhne vyschlé dobytče ke stromům. Co Wynnin strážce v tom chlévě dělal? Pak ucítil brnění, které ukazovalo na přítomnost někoho živého, a z jiného směru zaslechl praskání uschlé trávy. Ztuhl na místě jako černý stín, stěží víc než jen o něco větší temnota uprostřed noci.

Zleva se podél lesíka pohybovalo něco dalšího. Nejprve to byla jen temná masa, ale pak obešla holý strom a objevila se v dohledu.

Rudovlas stál ukrytý vzadu v mlází a také Chana sledoval.

Sau’ilahk si byl jistý, že tam trpaslík okamžik předtím ještě nebyl; na tomto opuštěném místě by vycítil život. Tak odkud se trpaslík tak náhle vynořil? Pak opět zaměřil pozornost na Chana, který vyšel na opačné straně porostu a částečně se ztratil za malým hájkem.

V bledé tváři měl náznak barvy. Nakrmil se na té krávě? Ne, to nebylo možné. Zvíře bylo seschlé až na kost. Pití krve by něco takového nezpůsobilo.

Wynnin společník byl stále záhadnější.

Sau’ilahkovu pozornost opět upoutal nenápadný pohyb.

Rudovlas sledoval, jak Chane odchází, a pak se obrátil a jednu mohutnou ruku položil na strom, jako by se opíral. Na rozdíl od Sau’ilahkova uchvácení se trpaslík mračil. Možná že zbloudilý Kamenochodec nevěděl o tom, jaká je Chanova skutečná přirozenost. Zahlédl Rudovlas něco z toho, k čemu došlo ve chlévě?

Trpaslík se napřímil s rukama pod pláštěm volně svěšenýma podél těla a zdálo se, že se ponořil – klesl – přímo dolů.

Sau’ilahk rychle odplul na okraj podrostu. Po tisíci letech putování nocí jej překvapilo máloco. Na místě, kde trpaslík před chvílí stál, našel hluboké otisky bot, ale žádné odtamtud nevedly. Rudovlas se vynořil odnikud a stejně tak zmizel. Bylo to stejné jako to, co Sau’ilahk viděl v trpasličím podsvětí.

Kamenochodci na něj vyskočili ze stěn. Nyní to vypadalo, že Rudovlas a jeho kasta dokáží procházet stejně tak zemí jako pevnou skálou.

Když se Sau’ilahk vrátil zpět, aby sledoval Chana, jak míří po cestě zpátky k Chathburhu, začínaly být zřejmé dvě věci. Za prvé, přestože Chane představuje záhadu, potřebuje životní sílu jako každý jiný nemrtvý, a za druhé, dal si tu námahu a vyklouzl pryč, aby se nakrmil potají.

Zatímco o tom Sau’ilahk uvažoval, zmizel.

Po pozdní večeři Wynn doručila zapečetěnou zprávu dominu Yandovi, představenému pobočky. Veselý postarší muž z Řádu naturologie snědl během života příliš mnoho medových koláčků. Byl z toho poměrně zmatený, ale nijak tak pozdě večer s otevřením zprávy nepospíchal. Rudovlas rychle dojedl večeři, aniž se vůbec namáhal posadit, a pak se vypařil, aby si našel pokoj. Už se nevrátil.

Podle toho, co Wynn viděla v podsvětí Kamenochodců, usoudila, že předtím většinu času trávil v kalném světle v Komnatě Padlých. Plavba pod otevřeným nebem a neustále ve společnosti dalších lidí mu musela připadat velice cizí. Možná toužil po troše samoty.

Wynn jeho společnost nechyběla a sama se zdržela dole ve zdejší knihovně. Alespoň dokud se Stín nezačala dožadovat každovečerní procházky venku před usnutím.

Když konečně vyšly po ústředním schodišti do posledního patra, Wynn zjistila, že domin Tamira mluvila pravdu. Většina pokojů byla prázdná a ty, které byly k dispozici, měly otevřené dveře. Wynn si vybrala velký pokoj s oknem na hlavní ulici. Mezi vrcholky vysokých střech rozeznávala světla přístavu. Na posteli s vybledlými nebesy ležela měkká tlustá pokrývka a na oknech visely staré sametové závěsy. Stín se okamžitě zatočila kolem dokola, uložila se na sepraném koberečku u nohou postele a ostražitě začala sledovat zavřené dveře.

Wynn vytáhla jeden ze svých tří krystalů studené lampy. Jakmile se rozsvítil, zatáhla závěsy, vyzula si boty a klekla si na podlahu před zdobený prádelník.

„Pojď,“ řekla. „Je čas na další slova.“

Stín jednoduše nakrčila čumák a dál sledovala dveře.

„No tak,“ pobídla ji Wynn a natáhla ruku.

Stín zabručela a začala se vrtět. Postupně se posunula tak, že ležela zády k Wynn.

„Musíš se to naučit, Stín. Tím se nám to zjednoduší.“

Až dosud se lekce soustředily na jednoduché pojmy označující předměty a činnosti a na základní povely. Ty poslední byly vzhledem k inteligenci majay-hì jistě ponižující.

„Stín,“ řekla Wynn a vyhnala z hlavy všechny představy, aby feně nijak nenapovídala vzpomínkami, „ukaž mi… Vysokověže.“

Natáhla ruku a dotkla se Stíniny nohy v naději, že jí fena bude rozumět natolik, aby vyvolala nebo poslala obraz statného trpasličího domina.

Nic se neobjevilo. Wynn se pokusila vymyslet jiný způsob, jak Vysokověže popsat, od prošedivělých zrzavých vlasů a vousu spleteného do copu, až po jeho…

Náhle se v její mysli vynořil dominův obraz. Pocítila chvilkový příval radosti, následovaný zklamáním.

„Nepodváděj!“ napomenula ji a stáhla ruku. „Musíš to pochopit ze slov, ne z mých vzpomínek.“

Stín musela rozumět slovům a pochopit, kterou z Wynniných vzpomínek v odpověď vyvolat, když se vzájemně nedotýkaly.

„Ukaž mi… můj pokoj.“

Wynn potlačila všechny představy a čekala, ale opět se nic neobjevilo. Celá schlípla. Jednodušší cvičení by možná bylo lepší, něco, co nevyžaduje, aby si Stín vybavila Wynninu vzpomínku, kterou předtím viděla. Možná že by se něco dalo využít k tomu, aby si ověřila Stíninu rozšiřující se slovní zásobu.

„Stín, podívej se na… okno.“

Fena tam prostě jen ležela jako uražený výrostek. Jak si jen Wynn přála, aby Stín prostě dokázala mluvit v myšlenkách jako její otec.

Náhle Stín zastříhala ušima a ve Wynnině mysli se vynořila živá vzpomínka.

Seděla u krbu v hostinci U Lachtana tu noc, kdy Magiera s Leesilem pořádali svatební hostinu. Chap ležel vedle ní, tichý a zamyšlený. Oba si uvědomovali, že jeho příbuzní, fayové, nyní vědí o Wynnině schopnosti odhalit je a slyšet. Dělal si velké starosti o její bezpečí.

„Co si bez tebe počnu?“ zašeptala mu.

Při vzpomínce na tento víc než rok vzdálený okamžik stouply Wynn slzy do očí. Žádný smrtelník by neměl být schopen slyšet, jak Chap hovoří se svým druhem, a výsledkem bylo, že fayové chtěli Wynninu smrt. Jednou se ji pokusili zabít, protože jí nákaza v jejím nitru umožňovala slyšet je stejně, jako v hlavě slyšela Chapa. Kdyby nebylo toho, že se obrátil proti nim…

Jakmile dorazíš, drž se mezi lidmi, varoval ji Chap tu noc u krbu. Budou se bát přiblížit tam, kde by si jich někdo mohl všimnout.

„Víš, že se blíží něco temného,“ odvětila. „Je to tvůj druh… podle toho, co jsi cítil v jeskyni prstence? Jsou za tím vším oni?“

Ne… něco dalšího, jiného. A podnikl jsem další… kroky, které, jak doufám, se obrátí v tvůj prospěch.

Tehdy Wynn nevěděla, o čem mluví. Nyní už ano. Skrze svou družku Lilii jí Chap poslal Stín. Obětoval dceru, s níž se nikdy nesetkal, aby Wynn chránila v jeho nepřítomnosti.

Wynn si otřela slzy a nebyla si jistá, proč Stín vyvolala právě tuto vzpomínku. Možná to od Stín bylo připomenutí, že to ona má být strážcem a Wynn chráněncem, a ne naopak. A již brzy opustí nejisté bezpečí civilizace.

„Stín, dávej pozor,“ řekla Wynn a zlehka fenu šťouchla do zadku.

Když se špička prstu vnořila do tmavě šedé srsti, v hlavě jí vybuchla další vzpomínka.

Wynn hleděla sama na sebe, jako by byla dva různí lidé.

Její druhé já vypadalo příliš vysoké, jako kdyby Wynn seděla dole na podlaze. Druhá Wynn nazlobeně hleděla dolů a prstem ukazovala na… Wynn. Pronesla něco, co znělo jako řada zvuků, papouškovaných, aniž by rozuměla slovům.

Očividně to byla jedna ze Stíniných vlastních vzpomínek, kterou jí předala, když se jí Wynn dotkla prstem. Se všemi vzpomínkami, které Stín takto předávala, nastal problém ve chvíli, kdy došlo na mluvená slova – ta měla sklon vyznívat tlumeně a zamženě. Když tentokrát vzpomínka proběhla, okamžitě se zopakovala, a Wynn zaslechla káravá slova, zamířená na ni a pronášená… jí samotnou.

„Stín… ne!“

Ucukla prstem, tak polekaná, že se na kolenou až zakymácela. Paličatost byla za vyvolanou vzpomínkou zcela zřejmá. Stín jí jasně říkala ne.

„Ty jedna mrňavá… neříkej mi…!“

Wynn ohromeně zmlkla, když jí došel hlubší význam vzpomínky. Náhle ji napadlo něco fantastického, tak prostého, že nejdřív nedokázala uvěřit, že je to možné.

„Vstávej,“ řekla a strčila Stín do zadku.

Stín vyskočila a s vrčením se otočila, ale Wynn ji oběma rukama uchopila za hlavu.

Pokusila se vzpomenout si na jakékoli slovo, které Stín často slýchala a které pro ně obě znamenalo něco důležitého. Stejně opatrně se snažila o to, aby si nedovolila myslet na žádnou skutečnou vzpomínku. Nepotřebovala jen osobu, místo nebo věc, ale představu spojenou s okamžiky – vzpomínkami – se shodným významem.

„Přízrak,“ zašeptala.

Stín se zježily chlupy na hřbetě a stáhla pysky. Wynninou myslí se prohnal vodopád výjevů zahrnujících Sau’ilahka, tvořený směsicí jejích i Stíniných vzpomínek. Na závěr se objevil obraz Wynn, jak vráží rozžatý krystal přízraku do kápě, to vše viděno z jejího pohledu.

To bylo slovo, které Stín mnohokrát slyšela – a rozuměla mu. Pravděpodobně rozuměla mnohem více slovům, než dávala najevo. Tentokrát ji Wynn za používání řeči vzpomínek nepokárala. Místo toho zvedla ruku, jedním prstem se dotkla pravého spánku a pak jednoznačněji ukázala na sebe.

„Ne vzpomínky Stín. Ano vzpomínky Wynn. Ukaž… Wynn slyší… přízrak.“

Wynn zvedla druhou ruku ze Stíniny tváře, posadila se zpátky na paty a feny se nedotýkala, aby jí Stín nemohla poslat vlastní vzpomínky – ale jen vyvolat Wynniny. Fena popošla blíž a natáhla čenich.

„Ne,“ řekla Wynn. „Ne řeč vzpomínek. Wynnina vzpomínka.“

Stín na okamžik přivřela oči a následoval příval.

Každičký okamžik Wynnina života, kdy s někým mluvila o přízraku, se jí prohnal hlavou – příliš rychle! Měla pocit, jako by svět kolem vířil v živé noční můře plné postav bez tváře, s černou kápí a v černém rouchu. Wynn se zvedl žaludek a v hlavě jí zazněl prchavý hlas ze vzpomínek.

…přízrak… nemůže být pryč…

Wynn sebou škubla a těžce oddechovala. „Přestaň.“

Samozřejmě to byl ten nedávný a ošklivý okamžik, kdy na ni Chane se strašlivou maskou na obličeji zaútočil v zahradě. Zvuky však byly téměř jasné. Wynn se té vzpomínky přidržela a doufala, že ji Stín zachytila.

„Ne vidět…“ řekla a pak se dotkla svých uší. „Ano slyšet. Vzpomínka na slova… na přízrak!“

Stín se chvěly pysky.

Ve Wynnině mysli se rozezněla ozvěna. Z jejích vlastních vzpomínek se ozvaly roztříštěné zvuky Chanova bezbarvého hlasu, jak říká…

…přízrak … ne… mrtvý…

Wynn uchopila Stíninu hlavu. „Ano… ano, Stín!“

Byla to jen přerušovaná řada slov a nikdy to nebude jako mluvit s Chapem. Stín dokázala používat pouze slova, která našla ve vzpomínkách, jimž rozuměla, a pokud se vzájemně nedotýkaly, mohla to být jen slova, která Stín slyšela ve Wynniných vlastních vzpomínkách. Stále to však bylo víc, než v co kdy Wynn doufala.

Našla Stínin hlas, jakkoli převzatý a lámaný.

Ve Wynnině mysli se vynořila další vzpomínka.

Té noci přišel do jejího pokoje Chane a tajemně naléhal, aby Wynn šla s ním a Stín nechala tady. Výjev ve vzpomínce byl překroucený, dva pohledy na stejnou událost ze dvou perspektiv – Wynnin vlastní, smíchaný se Stíniným, která ležela na posteli.

…pojď… Stín tady zůstane…

Wynn zírala na Stín a uvažovala, co má vyvolaná vzpomínka znamenat. Pak lámaná slova, stále pronášená Chanovým hlasem, změnila pořadí a ozvala se znovu.

…Wynn… tady zůstane…

Wynn byla tak nadšená, že ani nepřemýšlela o tom, co to znamená. Stín dělala víc, než jen opakovala slova ze vzpomínek. Používala je, aby vyjádřila vlastní mínění.

Wynn fenku objala a zamumlala jí do ucha. „Díkybohu!“

Pak Stín tiše zavrčela a Wynninou myslí proběhly záblesky jiných událostí. Byly zamlžené, tlumené a zkreslenější než všechny předchozí vzpomínky, o něž se Stín podělila. Wynn už to zažila, když s ní Stín poprvé sdílela vzpomínku předanou jiným majay-hìm – Chapem Lilii a pak jejich dceři.

Wynn viděla Chapovýma očima noc, kdy se ji fayové pokusili zabít.

Liliina smečka majay-hì se škrábala přes mohutnou vyvrácenou břízu, když její odkryté kořeny ožily. Dřevěná chapadla se po nich natáhla. Z Chapova pohledu Wynn viděla sama sebe, jak ji kořen vytahuje zpod větví padlého stromu. S tunikou roztrženou na rameni se převalila po zemi a zůstala ležet stěží při vědomí.

Wynn Stín okamžitě pustila a odtáhla se. Znovu se v její hlavě ozvala stejná lámaná slova pronášená Chanovým hlasem.

-Wynn… tady zůstane-

Stalo se to jedné strašlivé noci v Elfských teritoriích, když fayové mluvili s Chapem a uvědomili se, že je Wynn slyší. Poskvrněná smrtelnice je špehovala a oni se ji pokusili zabít.

Stín začala na Wynn vrčet. Ozvala se další trhaná slova, tentokrát pronášená Chapovým podivným mentálním hlasem, která zazněla tehdy v noci u krbu v hostinci U Lachtana po Magieřině a Leesilově svatbě.

…drž se mezi…

Stín skočila a předními tlapami odstrčila Wynn dozadu.

Wynn se překotila a přitiskla se zády na prádelník. Z jejích vzpomínek zazněla směsice slov, pronášených různými hlasy.

…zůstaň… Wynn… tady…ne… les…

Stín se jí snažila rozkázat pomocí toho mála slov, která znala. Přestože to nebylo zcela bezchybné, bylo znepokojivé, jak rychle se do toho fena vpravila.

Stín vždy měla vlastní cíl, na který Wynn až příliš často zapomínala. Stín měla obavy z toho, že se Wynn chystá cestovat do míst, kde bylo tak málo smrtelníků, že by se fayové nemuseli obávat prozrazení.

„Ach, Stín… nemůžu zůstat,“ zakoktala Wynn.

Slova z jejích vzpomínek se okamžitě vrátila.

…fayové… zabijí… Wynn…

Wynn se vrhla Stín kolem krku a slyšela a cítila, jak fena úzkostně hrčí. Jak by mohla uklidnit Stín, když nedokáže uklidnit ani sama sebe?

„Ještě nemíříme do vnitrozemí,“ zašeptala, i když Stín možná všem slovům nerozuměla. „Chanovi jsem to neřekla, ale vydáme se dál na jih…“

Zaklepání na dveře ji umlčelo a pak se zvenčí ozval Chanův hlas. „Wynn?“

Vybral si tak nevhodnou chvíli, až si Wynn přála, aby se zdržel ještě chvíli. Napřímila se, jednou rukou hladila Stín po krku, ukazováček druhé si přiložila ke rtům a pak odpověděla.

„Ano, pojď dál.“

Dveře se otevřely a Chane vešel dovnitř. Jeho vzhled ji polekal.

V jeho tváři, přestože stále bledé, byl nyní náznak barvy. Vypadal… klidně, a přesto čileji než před pár hodinami. Jako by uhodl její první otázku, řekl: „Dobytče, kus od města.“

Poté co po jejich odchodu v chrámu našli nádobu plnou krve, nepokládala Wynn nic za samozřejmé.

„Bude ti to stačit, když si vezmeš jen trochu života od zvířete?“ zeptala se.

Zaváhal a pak rozhodně odpověděl: „Ano.“

Na okamžik se jeho tvář podivně zkroutila, jakoby odporem. Pokud šlo o jeho potřeby, nikdy předtím takový výraz neviděla. Pocítila bodnutí viny, že o něm pochybovala, ale ne na dlouho.

„Měl by sis vybrat pokoj,“ řekla.

„Vyberu, ale vzhledem k tomu, že se blíží zima, bychom měli na cestu do vnitrozemí vyrazit co nejdřív. Jak dlouho tady zůstaneme?“

Tentokrát pro změnu zaváhala Wynn.

„Jednu, nanejvýš dvě noci,“ začala, „ale ještě nevyrážíme do vnitrozemí. Zítra nám zamluvím místo na další lodi. Míříme do Dristu, svobodného přístavu na jihu.“

„Další plavba po moři? Bude lepší vyrazit z toho dalšího přístavu?“

„Čím dál na jih se dostaneme po moři, tím kratší bude naše cesta do a’Ghràihlôn’na.“

„Můžeme si to dovolit?“ zeptal se.

Měla mu to všechno povědět dřív, ale čekat znamenalo snížit možnost hádek.

„Bude to stát značnou část našich peněz,“ přiznala, „což znamená, že od určité chvíle se budeme muset o sebe postarat sami. Ale v tomhle se se mnou nehádej. Je to jediný způsob. Rada chce, aby nám trvalo měsíce, než se dostaneme k Lhoin’nům, a stejně nebo déle i návrat.“

„Nebudu se s tebou hádat,“ řekl. „Proč myslíš, že bych chtěl?“

Wynn neodpověděla, ale z nějakého důvodu se jeho výraz změnil. Téměř to vypadalo, jako by se mu ulevilo. Těšil se na další plavbu?

„Řekla jsi to Rudovlasovi?“ zeptal se.

„Může počkat, dokud to nebude dohodnuto. Ráno se vydám ven a uvidím, co se dá zařídit.“

„Vezmi ho s sebou. Šel bych sám, ale…“

„Rudovlase? Ne… Stín mě dostatečně ochrání a Chathburh je naprosto bezpečné…“

„V žádném městě není nic takového jako bezpečný přístav,“ přerušil ji Chane. „Všude jsou to oblíbená místa těch nejnižších vrstev společnosti. Je pravděpodobnější, že tě nikdo nebude obtěžovat, když s sebou budeš mít Rudovlase… místo pouhého zvířete.“

Stín na něj zavrčela.

„Přinejmenším v očích cizinců,“ dodal, neboť věděl, jak je Stín vnímavá.

Wynn sevřela rty – jen proto, že měl pravdu. Ať už tomu bylo jakkoli, museli se k Rudovlasovi alespoň chovat jako k součásti skupiny. Pak zamrkala, neboť měla dojem, jako by se poblíž stropu něco pohybovalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O pravdě a netvorech.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.