Jeaniene Frost v nakladatelství

FANTOM Print

Noční lovci

Na půl cesty do hrobu

Jednou nohou v hrobě

Nenávist až za hrob

Předurčena do hrobu

Před záhrobím

Jeden hrob za druhým

Up from the Grave *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Noční lovci 6.

FANTOM Print

2014

Copyright © 2011 Jeaniene Frost

Translation © Petra Kubašková

Cover © Larry Rostant

ISBN 978-80-7398-591-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-592-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro mou babičku Kathleen. Přestože již nejsi mezi námi, jsi stále vroucně milována.

Poděkování

Budu se snažit napsat to stručně, ale zatím se to nikdy nepovedlo a tohle asi nebude výjimka. Úplně nejdřív musím poděkovat Bohu, že mi stále dává inspiraci a odhodlání, neboť bez těchto dvou věcí se žádný spisovatel neobejde. Díky mé editorce Erice Tsang a zbytku úžasného týmu u Avon Books za všechnu jejich usilovnou práci. Dodatečné díky Thomasi Egnerovi za další skvělou obálku. Nancy Yost, má agentka, má mou neskonalou vděčnost za to, že mě profesně drží nad vodou.

Mému manželovi, přátelům a rodině: miluju vás, bez vás bych byla ztracená. Děkuji Tage, Carol, Kimberly a ostatním z neuvěřitelného týmu z Frost Fans za to, že o mně a mých knihách dávají vědět. Nekonečný dík náleží rovněž mým čtenářům, kteří mě nepřestávají udivovat tím, jak mě podporují. Nikdy vám všem nemohu jaksepatří poděkovat.

Na závěr bych poděkovala Therese a Lock Haven Paranormal Sekkers za to, že zodpověděli mé otázky ohledně paranormálního výzkumu. Měla bych zmínit, že jsem získala „autorské svolení“, což je šetrný název pro to, že jsem si překroutila jejich informace tak, aby se mi hodily do děje. Jakékoli chyby tudíž nevznikly jejich vinou, nýbrž za ně může moje fantazie.

Poznámka autorky

Malleus Maleficarum, neboli Kladivo na čarodějnice, je skutečná kniha napsaná Heinrichem Kramerem a Jacobem Sprengerem (ačkoli někteří badatelé se domnívají, že Sprenger k jejímu vzniku přispěl spíš jako poradce než autor). Pro účel knihy jsem se rozhodla přisoudit vznik Mallea Maleficara jedinému autorovi, a to Heinrichu Kramerovi. Jacobe Sprengere, vy jste tentokrát vyvázl s větším štěstím.

Prolog

Hřbitov Lasting Peace

Garland, Texas

„Donalde Bartholoměji Williamsi,“ zvolala jsem nahlas. „Pojď sem, a hoď sebou!“

Můj výkřik ještě visel ve vzduchu, když můj pohled upoutal nějaký pohyb napravo. Hned za náhrobkem ve tvaru malého plačícího andílka stál můj strýc Don. Zíral na mě a jeho zvednuté obočí vypovídalo o jeho nepohodě lépe než mraky slov. V obleku a kravatě, se šedivými vlasy, sčesanými v jeho obvyklém perfekcionistickém stylu, vypadal jako průměrný obchodník středního věku. Takhle by ho ohodnotil každý, až na jeden háček. Musel by být nemrtvý nebo médium, aby ho viděl.

Don Williams, někdejší hlava tajného odboru Homeland Security, který chránil veřejnost před nebezpečnými nadpřirozenými bytostmi, zemřel před deseti dny. Jenže teď stál tady. Jako duch.

Když dostal ten osudný infarkt, plakala jsem u jeho postele. Poté jsem zařizovala jeho kremaci, chodila kvůli němu jako zombie, dokonce jsem si přinesla domů jeho popel, abych ho měla nablízku. To jsem ještě netušila, jak moc blízko mi Don ve skutečnosti byl, ačkoli mi tolikrát připadalo, že jsem ho někde zahlédla koutkem oka. Myslela jsem, že tyhle krátké záblesky jsou jen fata morgana, vyvolaná mým žalem. To se však změnilo před pěti minutami, když jsem zjistila, že můj manžel Bones ho vidí taky. I když jsme byli uprostřed hřbitova, kde se ještě válela těla po nedávné bitvě, a já měla v sobě stříbrné kulky, které pálily jako maličké ohníčky, dokázala jsem se soustředit jen na jedinou věc: Don nechtěl, abych věděla, že ještě nepřešel na onen svět.

Strýc vůbec nevypadal, že by měl z mého odhalení radost. Zčásti jsem se mu chtěla vrhnout kolem krku, ale z té druhé části jsem měla chuť zatřást s ním, až by mu drkotaly zuby. Měl mi to přece říct, neměl se schovávat a hrát si se mnou jako duch na jukanou. Samozřejmě že navzdory svému rozpolcení jsem s ním nemohla ani zatřást, ani ho obejmout. Moje ruce by projely naprázdno jeho novým průsvitným tělem. Zrovna tak se ani strýc nemohl dotknout nikoho – a ničeho – materiálního. A tak jsem na něj mohla jen zírat, bojovat se svým zmatkem, radostí a nevěřícným údivem, a zároveň zlostí, protože mě takhle oklamal.

„Nic neřekneš?“ zeptala jsem se nakonec.

Jeho šedé oči zamžikaly do místa několik stop za mnou. Ani jsem se nemusela otáčet. Věděla jsem, že tam stojí Bones. Od té doby, co mě přeměnil z polovičního upíra, jsem ho dokázala vycítit, jako by naše aury byly nadpřirozeně propletené. Což podle mého názoru byly. Pořád jsem nevěděla všechno o tom, jak funguje pouto mezi upíry a jejich mistry. Věděla jsem jen, že existuje a je mocné. Pokud se neobrnil štíty, vnímala jsem jeho pocity jako nepřetržitý proud, plynoucí do mé duše.

Proto jsem teď věděla, že Bones se ovládá daleko líp než já. Už se oklepal z toho, že je z Dona duch, a jeho šok se změnil ve střízlivé uvažování. Zato moje emoce vířily jako větrná smršť. Bones přišel až ke mně a zapíchl tmavohnědý pohled do mého strýce.

„Vidíš, že je v bezpečí,“ prohlásil Bones, slova zabarvená anglickým přízvukem. „Zastavili jsme Apollyona, takže ghúlové a upíři opět uzavřeli příměří. Můžeš odejít v pokoji. Všechno je dobré.“

Srdce mi sevřel hluboký cit a rázem jsem pochopila. Tak proto můj strýc nepřešel na druhý břeh, jak měl? Pravděpodobně ano. Don byl ještě větší pedant než já, a přestože tvrdošíjně odmítal mou nabídku, že ho přeměním v upíra a vyléčím tak jeho rakovinu, možná si dělal příliš velké starosti kvůli rozbrojům mezi nemrtvými, takže se nedokázal odsud odpoutat ani po smrti. Už jsem se setkala minimálně s jedním duchem, který zůstal na tomto světě, dokud se nepřesvědčil, že je milovaná osoba v bezpečí. Don se chtěl ujistit, že jsem tuhle bitvu přežila a ochránila lidskou rasu před střetem upírů s ghúly, a to ho nepochybně poutalo k tomuto světu. Teď však, jak říkal Bones, mohl odejít.

Mrkala jsem, protože mi náhle zvlhly oči. „Má pravdu,“ řekla jsem zastřeným hlasem. „Budu tě mít pořád ráda, budeš mi chybět, ale… teď musíš odejít jinam, ne?“

Strýc se zatvářil posmutněle a podíval se na nás oba. I když už neměl skutečné plíce, zdálo se, jako by pomalu, s úlevou vydechl.

„Sbohem, Cat,“ řekl. Bylo to poprvé, co na mě promluvil ode dne, kdy zemřel. Pak se vzduch kolem něj zamlžil, jeho rysy se rozpily, obrys rozostřil. Vzala jsem Bonese za ruku, a když jeho silné prsty stiskly mé, cítila jsem útěchu. Aspoň Don už neměl takové bolesti, jako když jsem se s ním loučila minule. Snažila jsem se usmát, jakmile se obraz mého strýce úplně rozplynul, zasáhla mě však nová vlna zármutku. Věděla jsem, že jde tam, kam patří, ale neuměla jsem se přenést přes tu bolest.

Bones ještě nějakou dobu čekal, než Don zmizí, a pak se ke mně otočil.

„Kotě, já vím, že teď na to není vhodná chvíle, ale čeká nás ještě práce. Musíme z tebe dostat ven ty kulky, odklidit mrtvoly…“

„No to mě podrž,“ zašeptala jsem.

Zatímco Bones mluvil, Don se objevil za ním. Strýc měl ve tváři temný, zamračený výraz. Mávl pažemi a bylo vidět, že s ním mávají emoce, na něj až nezvykle silné.

„Nechce mi někdo vysvětlit, proč se mi, sakra, nedaří odejít?“

1. kapitola

Zmuchlala jsem fakturu, ale nevyhodila ji. Pastor přece nemohl za to, že Donovi se nepovedlo přejít na onen svět, ani když jeho popel byl pohřbený na svěcené půdě. Už jsme zkusili všechno, co nám poradili přátelé – živí, nemrtví i jiní – abychom dostali Dona z tohoto světa na věčnost. Nic nezabíralo. Jako důkaz teď vedle mě přecházel Don sem a tam, přesněji řečeno se vznášel těsně nad podlahou.

Naprosto jsem chápala jeho bezmoc. Když člověk zemře, raději by se už na zemi nezdržoval, pokud to nebyla jen nutná fáze přípravy na proměnu v upíra nebo ghúla. Jo, s duchy jsem už něco prožila – poslední dobou až moc – ale při tom, kolik duchů připadalo na celkové množství zemřelých lidí, existovala asi jednoprocentní šance, že člověk bude mít svého vlastního Caspera. Zdálo se však, že strýc zůstává uvězněný mezi dvěma světy, ať se mu to líbí, nebo ne. Někoho, kdo si dokázal poradit s každou situací skoro tak dobře jako Machiavelli, musela taková bezmoc štvát o to víc.

„Zkusme něco jiného,“ navrhla jsem a nasadila falešný úsměv. „Ty jsi tu přece machr na překonávání nepřekonatelného. Dokázal jsi utajit před Američany existenci nadpřirozeného světa a nezabránily ti v tom ani mobily s videem, internet nebo youtube. Najdeš způsob, jak se dostat dál.“

Můj pokus trochu mu zvednout náladu se však setkal jen se zlostným pohledem. „Fabianovi se nikdy nepodařilo přejít na druhý břeh,“ zamumlal Don a mávl rukou k mému kamarádovi duchovi, který se vznášel přímo před kanceláří. „Stejně jako bezpočet dalších, kteří se za tebou táhnou od té doby, co ses stala magnetem na strašidla.“

Měl pravdu, i když se mi to nelíbilo. Za vrchol nepravděpodobnosti jsem původně považovala to, že jsem se sama narodila jako dítě upíra a člověka. Jenže to jsem netušila, jak zvrácený smysl pro humor má osud. Když jsem se změnila v upíra, stala jsem se spolehlivě nejdivnější osobou světa. Nekrmila jsem se lidskou krví jako všichni ostatní upíři. Ne, já jsem k přežití potřebovala krev nemrtvých a spolu s ní jsem získávala ještě něco navíc: nasávala jsem schopnosti toho, komu krev patřila. Napila jsem se krve ghúlky, která čirou náhodou měla neuvěřitelné pouto se záhrobím, a stala jsem se tak neodolatelným lákadlem pro kteréhokoli ducha, pobývajícího na stejném směrovacím čísle jako já. Jen sama pro sebe jsem si dělala starosti, že mé nové vypůjčené schopnosti by mohly být jedním z důvodů, proč se Don ještě nedostal na onen svět. Jsem si jistá, že to určitě napadlo i jeho, proto byl na mě teď tak nevrlý, mnohem víc, než býval dřív.

„Popros je, ať se trochu ztiší, kotě,“ zamumlal Bones, když vešel do místnosti. „Není slyšet vlastního slova.“

Zvýšila jsem hlas natolik, aby to bylo slyšet nejen po celém domě, ale i na terasu a na zadní dvorek.

„Prosím vás, nemohli byste si povídat trochu tišeji?“

Tucty hovorů se náhle ztlumily, i když jsem to řekla spíš jako žádost než rozkaz. Pořád mi nebylo příjemné, jak mě duchové díky mé nové schopnosti museli poslouchat na slovo. Nestála jsem o takovou moc – nad nikým – takže jsem si dávala velký pozor, jak jsem co formulovala, když jsem hovořila k přízrakům. Zvláště ke strýci. Uvažovala jsem nad tím, jak moc se vše změnilo. Celá ta léta, kdy jsem pracovala pro Donův tým elitních vojáků, mě štvalo, že musím poslouchat jeho rozkazy. A teď musel poslouchat on mě, kdykoli se mi zamane. Přesně po tomhle jsem kdysi toužila, a když to přišlo, najednou jsem se nemohla dočkat, až se toho zbavím.

Bones si ke mně přisedl na nejbližší židli. Z jeho sexy štíhlého svalnatého těla vyzařovala neodolatelná energie, i když jen tak ležérně seděl, s jednou bosou nohou opřenou o mé stehno. Právě se osprchoval, a tak měl ještě vlhké vlasy a tím víc se mu kroutily u hlavy. Po krku mu stékala zbloudilá kapička vody. Při představě, že mu za chvíli steče na pevně tvarovaná prsa, jsem si musela olíznout rty. Nejraději bych tu kapičku následovala jazykem.

Kdybychom byli sami, klidně bych se tomu nutkání mohla poddat. Bones by se s chutí pustil do odpoledních radovánek. Vědělo se o něm, že je nejen nebezpečný, ale taky vždycky svolný k sexu. Jenže teď se na nás dívali dva duchové, a tak si můj jazyk musel na objevné cesty počkat.

„Jestli se nám tu ti uřvaní duchové budou množit, zasadím česnek a marjánku kolem celého baráku,“ prohodil Bones jakoby mimochodem.

Můj strýc ho probodl očima. Věděl, že tyhle dvě věci ve větším množství zahánějí většinu duchů. „Ale až po tom, co já se dostanu, kam chci.“

Odkašlala jsem si – což bylo naprosto bezpředmětné, protože dýchat jsem už dávno nepotřebovala.

„Než to vyroste, dávno mi ty schopnosti vyprchají z krve. Vypůjčené schopnosti jsem zatím měla nejdéle dva měsíce. A to už skoro uplynulo od té doby, co… no…“

Za tím, že jsem se momentálně stala jakousi velitelkou duchů, stála Marie Laveau, voodoo královna New Orleans, ale všeobecně se to nevědělo. Přinutila mě vypít svou krev. Jo, později jsem pochopila, co ji k tomu vedlo, ale ve chvíli, kdy to udělala, mě naštvala, a ne málo.

„Znal jsem ducha, kterému trvalo tři týdny, než přešel na onen svět,“ promluvil Fabian ode dveří. Vděčně jsem se na něj usmála a on vplul do pokoje. „Jsem si jistý, že Cat vymyslí jak na to,“ dodal s velkou důvěrou v hlase.

Díkybohu za Fabiana. Opravdoví přátelé se zjevují v jakékoli podobě, dokonce i v průhledné.

Dona to ale nepřesvědčilo. „Jsem po smrti už víc než pět týdnů,“ odvětil stroze. „Znal jsi někoho, komu to trvalo takhle dlouho?“

Zazvonil mi mobil a já ho zvedla, takže Fabian nemusel hned odpovědět. Přišlo to jako na zavolanou, protože podle toho, jak se Fabian tvářil, by se Donovi jeho odpověď nelíbila.

„Cat.“

Ani jsem se nemusela koukat na číslo. Stačila jedna slabika a okamžitě jsem poznala Tatea, svého někdejšího prvního důstojníka. Nejspíš chtěl mluvit s Donem, jenže hlas ducha se s technologií moc nekamarádí, a tak jsem musela posloužit jako spojka.

„Čau, co je?“ řekla jsem, mávla na Dona a ústy naznačila: ‚To je Tate.‘

„Mohla bys dneska v noci přijet na základnu?“ Jeho hlas zněl divně. Příliš formálně. „Operační konzultant našeho týmu by se s tebou rád sešel.“

Operační konzultant? „My někoho takového máme? A odkdy?“ zajímalo mě. Úplně jsem zapomněla, že už do toho týmu nějaký čas nepatřím a žádné „my“ už není.

„Odteď,“ odpověděl Tate odměřeně.

Pohlédla jsem na Bonese, ale odpověděla jsem dřív, než mi pokrčením ramen stihl dát najevo, že nemá nic proti. Žádné důležité plány jsme neměli a Tate ve mně probudil zvědavost. „Dobře. Uvidíme se za pár hodin.“

„Nechoď sem sama.“

Tohle už Tate jen zašeptal a pak zavěsil. Povytáhla jsem obočí. Neudivilo mě ani tak to, co řekl, jako spíš to, že nechtěl, aby to slyšel kdokoli bez nadpřirozeného sluchu.

Bylo jasné, že tím chtěl něco naznačit. Věděla jsem, že tím nechce říct, ať s sebou vezmu Bonese; ten mě totiž při návštěvách na bývalém pracovišti doprovázel vždycky. Musel tím myslet někoho jiného a mě napadala jediná osoba.

Otočila jsem se k Donovi. „Co takhle udělat si malý výlet?“

Ze vzduchu vypadala základna jako obyčejná jednopatrová budova, obklopená zbytečně velkou parkovací plochou. Ve skutečnosti to byl starý vojenský atomový kryt se čtyřmi podzemními patry a prostor kolem byl záměrně prázdný. Dodržovala se zde přísná bezpečnostní opatření, což se u tajného vládního zařízení, dohlížejícího na činnost nemrtvých, dalo čekat. Stejně mě však zaskočilo, že jsme museli deset minut viset ve vzduchu, než našemu vrtulníku povolili přistát. Vždyť jsme se tady nezjevili nečekaně, bez ohlášení.

Bones a já jsme vystoupili z vrtulníku, ale když jsme chtěli projít dvojitými dveřmi ve střeše, hned nás zastavili tři strážní v helmách.

„Vaše doklady,“ vyštěkl na nás ten, který byl k nám nejblíž.

Zasmála jsem se. „Dobrý vtip, Coopere.“

Jejich helmy měly tak tmavé průzory, že jim skrz ně nebylo vidět do obličeje, ale všem tlouklo srdce a Cooper byl jediný z mých starých lidských přátel, kterého by napadl takovýhle vtípek.

„Doklady,“ opakoval strážný, a tohle už bylo dostatečně dlouhé slovo na to, abych poznala, že jeho hlas neznám. Dobře, takže to není Cooper a není to žert. Ti dva vzadu stiskli pevněji své automatické zbraně.

„Tohle se mi nelíbí,“ zamumlal Don, který připlul zprava. Ani jeden ze strážných se nepodíval jeho směrem, což nebylo divu: lidé ho nemohli vidět.

Ani mně se to nelíbilo, ale bylo zřejmé, že dokud jim neukážeme doklady, nepustí nás dovnitř. Začala jsem hrabat v kapse. Už dávno jsem zjistila, že s sebou bohužel musím všude tahat peněženku, i když se mi zdálo, že ji nebudu potřebovat. Bones se však na trojici jen usmál.

„Tak vy chcete moje doklady?“ zeptal se sametovým hlasem. „Tady jsou.“ Pak se jeho oči změnily na zářivou smaragdovou zeleň, z horní čelisti mu vyjely špičáky a protáhly se do plné délky jako miniaturní bělostné dýky.

„Pusťte nás, nebo odsud padáme, a vy si pak vysvětlujte svému šéfovi, že návštěva, kterou čekal, má lepší věci na práci než ztrácet tady čas.“

Strážný, který žádal naše doklady, notnou chvíli váhal, ale pak beze slova ustoupil stranou. Bones zatáhl blyštivé tesáky a jeho oči se vrátily k normální tmavohnědé barvě.

Strčila jsem peněženku zpátky do kapsy. Takže řidičák nakonec nebudu muset ukazovat.

„Moudré rozhodnutí,“ poznamenal Bones. Prošla jsem kolem strážných, Bones hned za mnou, a strýc pořád ještě mumlal, jak se mu tohle nelíbí. Něco je blbě, pomyslela jsem si, ale nahlas jsem to neřekla. Nechtěla jsem vypadat, že trpím samomluvou. Tohle byla první Donova návštěva na bývalém pracovišti, kde dlouhá léta šéfoval a kde nakonec i zemřel. Teď se vracel jako duch, takže ho většina kolegů neuvidí. Něco tak nepříjemného jsem si snad ani neuměla představit.

Šli jsme chodbou k výtahu a já už si v hlavě rekapitulovala, co všechno se od mé poslední návštěvy změnilo. V této sekci byly dvě rušné kanceláře, ale nyní tu bylo mrtvo. Ozývaly se jen naše kroky na linoleu.

Když jsme nastoupili do výtahu, zmáčkla jsem knoflík do druhého suterénního podlaží, kde bylo personální oddělení. Když se lesklé dveře zavřely, pohltilo mě bolestné déjà vu. Když jsem naposledy sjížděla tímhle výtahem, pospíchala jsem k Donově smrtelné posteli, abych se s ním rozloučila. Teď stál vedle mě a já viděla dveře výtahu rozmazaně, skrz jeho siluetu. Život je prostě nevyzpytatelný a nezřídka člověku přichystá nečekané výhybky.

„Jen pro tvou informaci: jestli tady uvidím světlo na konci tunelu, poběžím tam a nebudu čekat, co na to řekneš,“ pravil strýc do ticha.

Suchý tón jeho hlasu mě pobavil. „Neboj, celou cestu bych tě povzbuzovala,“ ujistila jsem ho a byla ráda, že neztratil ironický smysl pro humor, i když se v posledních týdnech choval jako bručoun.

Výtah zastavil a my vystoupili. Ze zvyku jsem chtěla zabočit tam, kde míval Don kancelář, ale místo toho jsem zahnula doleva. Tate říkal, že mu nepřipadalo správné nastěhovat se do Donovy staré kanceláře, i když byla největší a měla miniaturní řídicí stanici. Nedivila jsem se mu. Samotné by mi dělalo hrozný problém vystěhovat Donovy věci, když byl prakticky pořád tady, přestože o tom vědělo jen pár lidí v budově. Strýc si nepřál, aby někdo věděl o tom, že je z něj teď duch. Odmítla jsem to však zamlčovat před nemrtvými členy týmu, kteří Dona viděli a mohli s ním mluvit.

Donovy dveře byly pootevřené. Vešla jsem bez zaklepání, i když jsem věděla, že tam Tate není sám. Měl tam někoho, komu tlouklo srdce. A nejen to: přes můj jemný upíří nos mě praštila silná vůně kolínské.

„Ahoj, Tate,“ řekla jsem. I vsedě bylo vidět, jak je strnulý. Důvodem musel být vysoký, hubený muž, který stál několik stop od Tateova stolu. Měl prošedivělé vlasy, střižené přesně tak, jak je nosil i Tate – po stranách vyholené a nahoře ježka. Z celkového dojmu se však zdálo, že těmi vlasy jeho vojenský vzhled končí. Stál v příliš uvolněné póze a na rukou měl mozoly spíš od propisky než od kohoutku zbraně. Překvapeně se na nás podíval. Bylo jasné, že si nevšiml, že jsme přišli, dokud jsem nepromluvila. Nedalo mi žádnou práci vniknout sem tiše a nepozorovaně, protože tohle mají upíři v povaze.

Jakmile se vzpamatoval z překvapení, zatvářil se tak arogantně, že jsem ho okamžitě přehodnotila z civilisty na byrokrata. Tenhle přehnaně sebevědomý postoj při prvním setkání ukazuje jen na dvě věci: dotyčný buď disponuje perfektními schopnostmi nemrtvých, nebo je skálopevně přesvědčený o tom, že díky svým konexím nemusí brát vůbec žádné ohledy. Jelikož Pan Důležitý byl člověk, zbývala druhá možnost.

„Vy musíte být ten nový operační konzultant,“ řekla jsem a nasadila úsměv, který někdo, kdo mě nezná, musel vyhodnotit jako přátelský.

„Ano,“ odvětil chladně. „Mé jméno je…“

„Jason Madigan,“ dořekl Don současně se šedovlasým státním úředníkem. Strýcův hlas zněl nervózně, téměř šokovaně. „Co ten tady dělá?“

2. kapitola

Soustředila jsem se na Madigana a snažila se nepodívat na Dona, i když mě to nutilo. Moje chování nesmělo prozradit, že je v místnosti duch, a Donova otázka musela být beztak jen řečnická, protože věděl, že ho Madigan neslyší.

„Cat Crawfieldová… Russelová,“ představila jsem se. Dobře, já a Bones jsme podle lidských zákonů nebyli oddáni, ale podle upířích jsme k sobě byli připoutáni těsněji, než by to kdy dokázal nějaký kus papíru.

Z Bonesových štítů, které si kolem sebe vztyčil po přistání helikoptéry, ke mně teď přivanula vlna radosti. Líbilo se mu, že jsem si za své jméno přidala jeho rodné příjmení. V té chvíli jsem se rozhodla, že od tohoto dne budu Catherine Crawfieldová-Russelová.

I bez Donovy reakce bych pochopila, že Madigan mi bude osinou v zadku, ale roky přísné výchovy na farmě mě zkrátka přinutily podat mu ruku. Madigan se na ni díval jen o zlomek vteřiny déle, než bylo slušné, ale nakonec s ní potřásl. To váhání jen dokazovalo, že Madigan má buď předsudky vůči ženám, nebo vůči upírům. Ani jedním z toho by si nezískal mé sympatie.

Bones oznámil své jméno, ale ani ho nenapadlo, aby mu taky podal ruku. On však na rozdíl ode mě strávil dětství v osmnáctém století jako žebrák a zlodějíček, v drsných podmínkách jako nemanželský syn londýnské prostitutky. Nikdo ho neustále neokřikoval, že se musí chovat slušně a mít úctu ke starším, jak to v dětství vštěpovali mně. Teď zíral na Madigana bez mrknutí oka, ruce měl vražené do kapes koženého kabátu a lehký úsměv na jeho tváři byl spíš vyzývavý než zdvořilý.

Madigan to hned pochopil. Když pustil mou ruku, ani se nepokoušel podat ji i Bonesovi. A v jeho tváři se na chvíli ukázal slabounký náznak úlevy.

Takže předsudky vůči upírům. Skvělé.

„Měl jste pravdu, že?“ řekl Madigan Tateovi s falešnou žoviálností. „Přišel s ní.“

Na chviličku jsem zamrkala po Donovi. Panebože, snad ho Madigan nevidí? Byl to člověk, ale možná že má nějaké nadpřirozené schopnosti…

„U upírů platí, že pozvete-li jednoho z páru, pozvánka automaticky platí i pro jeho partnera,“ odvětil Bones zlehka. „Je to prastarý zvyk, ale odpustím vám jeho neznalost.“

Ach, Madigan měl na mysli Bonese. Div že jsem si neodfrkla. Bones měl sice pravdu, ale i kdyby to tak nebylo, Bones by se stejně ozval. Už jsem tady nepracovala, takže jestli se Madiganovi na mně něco nelíbilo, nemohl mi ničím vyhrožovat. A taky že se mu líbit nebudu, o to už se postarám.

„Co měla znamenat ta kontrola dokladů na střeše?“ zeptala jsem se, abych odvedla hovor jinam. Bones s Madiganem totiž soupeřili, kdo koho víc zpraží pohledem, a to by konzultant prohrál. S upířím pohledem nemá cenu se měřit.

Madigan obrátil pozornost ke mně a jeho přirozený, nakyslý pach nepřerazila ani chemická vůně jeho parfému.

„Když jsem před dvěma dny přijel, nikdo po přistání neprověřil mou totožnost, což byl jeden z mnoha nedostatků, které jsem zde shledal. Toto zařízení je příliš důležité, než aby jeho bezpečnost ohrozila taková banalita, jako je nedbalá ostraha.“

Tate se naježil, v jeho tmavomodrých očích probleskla smaragdová zeleň, ale já si jen odfrkla.

„Když přicestujete letecky, tak nějak jim dojde, že pokud si pořádně zkontrolujou identitu letadla, posádky a prověří i letový plán, tak ten, kdo je uvnitř, je ten, koho očekávají. Zvlášť když si ho sem pozvali. Ale i kdyby ne, s tím zbytkem už si hravě poradí – sehnat si falešné doklady je hračka. Kromě toho…“ opět jsem si odfrkla, „kdyby se sem dostala nepatřičná osoba, myslíte si, že by se jí povedlo uniknout odsud i s letadlem, když je tady střelnice a několik upírů, kteří jsou schopní vystopovat kohokoli pouze podle tělesného pachu?“

Když jsem Madiganovi takhle otevřeně vpálila, jak je ta kontrola dokladů na střeše nesmyslná, kupodivu se nezačal bránit, ale zamyšleně na mě hleděl.

„Už jsem se doslechl, že máte problém s respektováním autority a plněním rozkazů. Zdá se, že to nebylo přehnané.“

„Ne, to teda nebylo,“ odvětila jsem s veselým úsměvem. „Co dalšího jste se doslechl?“

Jen na mě mávl rukou. „Toho bylo příliš mnoho. Váš bývalý tým o vás tak básnil, až jsem se s vámi zkrátka musel setkat.“

„Jo?“ Na to mu neskočím. Kvůli tomuhle sem určitě nepřijel, ale hrála jsem tu hru s ním. „Nuže, ať už uděláte cokoli, ignorujte, co vám o mně nakuká moje matka.“

Madigan se ani nepousmál. Suchar.

„Mě by spíš zajímalo, co asi tak dělá operační konzultant?“ zeptal se Bones a dělal, jako by se od samého začátku nenabourával Madiganovi do hlavy a nečetl mu myšlenky.

„Stará se, aby změna managementu v téhle přísně tajné jednotce, spadající pod Homeland Security1, proběhla zcela hladce a v zájmu bezpečnosti národa,“ pronesl Madigan a jeho samolibý tón byl zpět. „Během následujících týdnů provedu kontrolu všech dokumentů. Prověřím veškeré mise, personál, rozpočet, zkrátka vše. Tato základna je příliš důležitá, takže pokud chceme vědět jistě, že seržant Bradley je způsobilý k jejímu vedení, nestačí jen v to doufat.“

Tateovi pouze zaškubalo v mohutných svalech, i když ho taková skrytá urážka musela vytočit. Byl fakt, že jsem s ním v minulosti měla potíže; na druhou stranu jsem věděla, že je schopný a naprosto oddaný své práci.

„Po Donově smrti nenajdete kvalifikovanějšího velitele,“ řekla jsem se železným klidem.

„Kvůli tomu tady není,“ sykl Don. Několik posledních minut mlčel, ale takhle podrážděného jako teď jsem ho ještě neslyšela. Vždycky měl uhlazené vystupování. Že by ztratil kontrolu nad svými emocemi, když se z něj stal duch? Nebo si s Madiganem v minulosti něco provedli?

„Nechce jen prověřit Tateovu způsobilost. Jde po něčem daleko důležitějším.“

„A vaše záznamy si pročtu obzvláště rád,“ řekl mi Madigan, který vůbec netušil, že v místnosti probíhá ještě nějaká další konverzace.

Pokrčila jsem rameny. „Jen si poslužte. Doufám, že máte rád příběhy o tom, jak zlí kluci – nebo holky – dostali na frak.“

„Ty mám nejraději,“ odpověděl Madigan a zablýsklo se mu v očích, ale to mi bylo fuk.

„Jsou Dave, Juan, Cooper, Geri a moje matka v tělocvičně?“ zeptala jsem se, protože už jsem měla po krk toho stupidního slovíčkaření. Kdybych tady s ním byla ještě chvíli, vztek by mi mohl zatemnit mysl, a to by nebylo dobré. Nejmoudřejší teď bylo hrát poslušnou a nechat Tatea, aby zjistil, zda tu Madigan opravdu čmuchá s nějakými postranními úmysly.

„Proč vás zajímá, kde se nacházejí?“ zeptal se Madigan, jako bych měla za lubem nějakou levárnu a on musel přede mnou všechny uchránit.

Usmála jsem se, aby nebylo vidět, že skřípu zuby. „Protože když už jsem tady, chci se aspoň pozdravit s rodinou a kamarády,“ procedila jsem a byla na sebe pyšná, že jsem tu větu nezakončila slovy „ty debile“.

„Vojáci a kadeti mají příliš mnoho práce, než aby se nechali vyrušovat pokaždé, když si návštěva chce popovídat,“ reagoval Madigan rázně.

Moje tesáky samy od sebe vyjely ven, jako by poslechly mou touhu rozdrásat mu ten namyšlený, mírně vrásčitý ksicht, a už to nemohly dál vydržet. Asi byly trochu vidět, protože Madigan rychle navázal: „Musím vás varovat, že jakékoli nepřátelské chování vůči mně bude chápáno jako útok na Spojené státy.“

„Nafrněnej hajzlíku,“ odsekl Don a vykročil přímo k Madiganovi, hned se ale zastavil, jako by si uvědomil, že mu v současném stavu nemůže vůbec nic udělat.

Do mých rozbouřených emocí najednou pronikla varovná telepatická nitka. Bones mě mlčky napomínal, abych se ovládala. Poslechla jsem, přinutila špičáky, aby zalezly zpátky, a oči, aby se vrátily od pronikavé zelené k normálnímu světle šedému odstínu.

„Jak jste přišel na to, že vás chci napadnout?“ zeptala jsem se nevinným, překvapeným hlasem, i když jsem z něj zároveň v duchu dělala preclík.

„Možná se tady ještě moc nevyznám, ale důkladně jsem si prostudoval, co je známo o vašem druhu,“ řekl Madigan, přestal si hrát na patriota a odhalil pravou tvář – syrovou a nepřátelskou. „Ve všech zprávách se píše, že upíři mění barvu očí těsně předtím, než zaútočí.“

Bones se zasmál. Ten sametový smích vůbec neodpovídal nebezpečné energii, která začala tlačit na jeho štíty. „Kecy. To, že měníme barvu očí, vůbec nesouvisí s úmyslem zabíjet – a já už viděl upíry, kteří rozdrásali lidem hrdlo, aniž by se jim duhovka jakkoli změnila. To je vaše jediná zkušenost s upíry? To, co jste někde vyčetl?“

Poslední slova řekl sice slušně, ale s opovržením. Madigan ztuhl.

„Mám dost zkušeností na to, abych věděl, že někteří dokážou číst myšlenky.“

„To by vás nemělo znepokojovat. Lidé, kteří nemají co skrývat, se nemají čeho bát, nemám pravdu, příteli?“

Čekala jsem, jestli Madigan vypění a obviní Bonese, že se mu během hovoru naboural do mysli. On si však pouze posunul brýle v tenoučkých obroučkách, jako by jejich poloha na nose byla tím jediným, na čem záleží.

„Tvoje matka a ostatní skončí s tréninkem za hodinu,“ řekl Tate. Od našeho příchodu do kanceláře to bylo poprvé, co promluvil. „Jestli chcete, můžete počkat tady. Madigan byl již na odchodu.“

„Vy mě vyhazujete?“ zeptal se Madigan nevěřícně.

Tate měl neurčitý výraz. „Neříkal jste snad těsně předtím, než přišla Cat, že už mě dneska máte dost?“

Madiganovi trochu zčervenaly tváře. Podle pachu, který najednou začal silně připomínat petrolej, to však nebylo studem, nýbrž pečlivě maskovaným rozhořčením.

„Taky že ano,“ odvětil stroze. „Budete mít pro mě ráno ty zprávy? Věřím, že někdo, jako jste vy, tady bez problémů může zůstat i přes noc.“

Ach, ten parchant. Moje špičáky se opět ozývaly, jako by volaly: „Pusťte nás na něj!“ ale tentokrát jsem je udržela v dásních, a taky očím jsem poručila, aby nezelenaly.

Pak se na nás Madigan otočil. „Cat. Bonesi.“ Vyslovil naše jména, jako bychom se za ně měli omluvit, ale já se jen usmála, i když jsem ho už v představách několikrát vykuchala.

„Tolik mě těší, že jsem vás poznala,“ řekla jsem a opět jsem mu podala ruku, tentokrát už vyloženě proto, že jsem věděla, jak je mu to protivné.

Než s ní potřásl, opět chvíli zaváhal, stejně jako předtím. Jakmile jsem ho měla ve spárech, strašně se mi chtělo stisknout, ale odolala jsem.

Když jsem ho pustila, vypálil z Tateovy kanceláře a nechal za sebou oblak kolínské a podrážděného pachu.

„Budu ho sledovat,“ řekl strýc stroze. „A nepůjdu s tebou zpátky, Cat.“

Koukla jsem na Tatea, který nepatrně přikývl. Ve skutečnosti se mi ulevilo, že nic nenamítá. Don mohl Madigana špehovat daleko líp než kdokoli jiný. Možná tu byl Madigan jen proto, že strýček Sam a jeho armáda jsou paranoidní, protože se v čele jednotky, která honí nemrtvé a zahlazuje stopy jejich existence, ocitl upír. Pokud ano, tak Madigan pouze mrhá penězi daňových poplatníků, protože stejně dojde k závěru, že Tate je výbornou náhradou za Dona. Jeho záznamy byly bezchybné, takže jsem se nebála, že by Madigan našel v jeho skříni nějaké kostlivce – skutečné nebo pomyslné.

To však nebyl důvod, proč jsem se radovala, že se strýc soustředí spíš na Madigana než na svou cestu na onen svět. Jestli je tady Madigan z nějakých zlých pohnutek, Don by nás mohl varovat rychleji než kdokoli jiný. Věřila jsem Tateovi, Daveovi a Juanovi, že jsou schopni se odsud dostat, pokud by Madiganova averze vůči nemrtvým přerostla na neúnosnou mez. A moje matka bohužel sice vystupovala suverénně, ale nebyla takový tvrďák jako oni.

A tohle nebyla normální budova, kde by mohla zkrátka prorazit zeď a uniknout. Čtvrté suterénní podlaží bylo vybudováno tak, aby tady bylo možné držet upíry proti jejich vůli. Já bych to měla vědět nejlíp. Přece jsem ho tehdy navrhovala, když jsem chytala upíry, aby Donovi vědci mohli vyrobit zázračný lék zvaný brams. Tenhle lék, vyrobený z léčivé složky v krvi nemrtvých, udržel několik členů našeho týmu naživu, poté co utrpěli vážná zranění. Pak se do toho vložil Bones a Don se přestal bát, že samotná upíří krev – daleko účinnější lék než brams – změní k horšímu každého, kdo by se jí napil. Bones daroval dost krve, takže ji Don mohl poskytovat raněným členům týmu. V důsledku toho zůstaly upíří cely ve čtvrtém podzemním podlaží celé roky prázdné.

To však neznamenalo, že je nelze znovu použít, pokud měl Don pravdu a Madigan tu byl skutečně za jiným účelem než kvůli rutinní kontrole.

Možná se mi v poslední době přihodilo tolik hnusných věcí, že jsem automaticky čekala od každého to nejhorší, ať jsem k tomu měla pádný důvod nebo ne. Vyhnala jsem to z hlavy. Madigan mi sice lezl na nervy, ale nebylo to tak dávno, co i Don měl stejné předsudky vůči upírům. Vždyť i já jsem si před osmi lety myslela, že jediný dobrý krvesaj je mrtvý krvesaj. Jo, Madigan se choval jako podezíravý byrokrat a parchant, ale doufala jsem, že až stráví nějaký čas s Tatem, Juanem, Davem a mou matkou, zjistí, že nadpřirozeno není jen to, co si vyčetl ze záznamů o vraždách.

„Tak co? Co na něj říkáš?“ zamumlal Tate a z jeho tónu vyprchalo napětí.

„Že on a já nebudem kámoši na život a na smrt,“ řekla jsem jen. Víc nebylo třeba, protože v místnosti mohly být štěnice.

Tate zahuhlal: „Taky mám ten dojem. Možná je dobře, že… okolnosti jsou, jaké jsou.“

Z Tateovy opatrné narážky na Donův stav bylo zřejmé, že i on si dává pozor, aby si Madigan naše slova náhodou později nepřehrál.

Souhlasně jsem pokrčila rameny. „Myslím, že všechno se děje z nějakého důvodu.“

3. kapitola

Když jsme s Bonesem nasedli do auta, kterým jsme hodlali dojet zbytek cesty domů, zbývala hodina do svítání. Kdybychom celou cestu letěli, byli bychom v našem domě v Blue Ridge rychleji, ale raději jsme helikoptéru nechali na místním soukromém letišti. Nebylo to tak nápadné. I když nejbližší soused bydlel více než o dva akry dál, přistávající a vzlétající helikoptéra by přitáhla mnohem více pozornosti než auto. Čím méně o nás v okolí věděli, tím lépe.

Jakmile jsme však byli v autě, mohli jsme konečně normálně mluvit. První věc, kterou jsem si usmyslela, poté co se trochu prospím, bylo prohledat helikoptéru a vymést případné štěnice. Tím jsem neměla na mysli dotěrný hmyz. Madigan se mi zdál jako typ, který považuje za zcela běžné nasadit nám do helikoptéry odposlech a lokalizační zařízení, zatímco jsme s Bonesem byli na základně. Ačkoli – když jsem kdysi dávno začínala u týmu, všichni měli strach, abych se nepřidala k temné straně. Don mi dal do auta štěnici a nechal mě sledovat dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Strýci trvalo roky, než mi začal důvěřovat a konečně mě přestal stopovat a odposlouchávat. Něco mi našeptávalo, že Madiganovi to bude trvat ještě déle.

„Tak jak to vypadá v jeho mysli?“ zeptala jsem se.

Bones se na mě podíval ze strany a vybíral zatáčky. „Temno. Evidentně předvídal mé schopnosti a vytvořil si proti nim slušnou obranu.“

„Fakt?“ Vůbec bych do Madigana neřekla, že má tak výjimečnou duševní sílu a dokáže Bonesovi zabránit ve čtení myšlenek. Asi jsem ho podcenila.

„Dokolečka si v hlavě opakuje rýmy, takže většina z toho, co jsem slyšel, byly básničky,“ odvětil Bones s neochotným obdivem. „Podařilo se mi přes ně zachytit pár věcí. Například věří, že když se polije kolínskou, vyruší upíří schopnost vycítit emoce, a taky opovrhoval tvým strýcem. Stačilo zmínit Donovo jméno a hned se v jeho hlavě spustil příval nadávek.“

„Ani Don nevypadal, že by ho měl v lásce.“

Až zase strýce uvidím, budu se ho muset zeptat, co si ti dva v minulosti udělali. Možná to byla jen rivalita kvůli ženě, nakonec takhle kdysi začala trojská válka. Dokud však Madigan neudělá nějakou levárnu, je úplně fuk, co si s Donem kdysi provedli. Madigan si myslel, že můj strýc je mrtvý a definitivně pryč. Netušil, že platí jen první z těch dvou věcí.

„Taky hluboce nedůvěřuje upírům, jak jsi sama uhodla,“ dodal Bones. „Kromě toho jsem slyšel tolikrát za sebou, jak ‚šel pštros s pštrosicí a pštrosačaty‘, až jsem se chtěl sám nabodnout na kůl.“

Zasmála jsem se. Možná že pod tou nabubřelostí a předsudky se v Madiganovi skrýval i smysl pro humor. To mi dávalo naději. Pýcha není nejhorší chyba na světě a předsudky vůči upírům lze časem překonat. Přes nedostatek humoru ale vlak nejede, tedy podle mého názoru.

„To jsem ráda, že moje schopnost číst myšlenky zrovna vynechala.“

Bones zabrblal: „To máš kliku, zlato.“

Od té doby, co jsem na jídelníček zařadila Bonesovu krev, jsem měla více dní, kdy jsem slyšela, co si lidi myslí. Tahle schopnost však čím dál častěji nefungovala. Připisovala jsem to faktu, že Bones sám tuhle děsivou schopnost získal teprve nedávno, když mu ji jeho spoluvládce Mencheres předal skrze krevní pouto. Škoda, že to samé neplatilo pro mou moc přivolávat duchy. Jenže tahle sladká šťávička, která je lákala, zrála v krvi Marie Laveau po několik staletí.

Nakonec jsme odbočili na štěrkovou cestu k našemu domu. Stál na vrcholku malé hory, takže trvalo ještě pár minut, než jsme dojeli na příjezdovou cestu. Na terase i v okolních lesích se už vznášelo několik duchů, z jejichž energie mě začala svrbět kůže jako slaboučké jehličky. Když naše auto zastavilo, všechny hlavy se otočily mým směrem, ale aspoň se na mě nevrhali, když jsem vystoupila. Několikrát jsem jim musela vysvětlit, že si jejich nadšení vážím, ale když přijdu odněkud z venku, smí se ke mně lísat jen moje kočka.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a otočila se v kruhu, abych je oslovila všechny. Pak jsem roztáhla ruce na znamení, že kdokoli chce, může skrz ně prolétnout. Okamžitě ke mně začal proudit zástup stříbřitých siluet a z jejich doteků mě ruce skoro pálily.

Jako bychom si plácali na pozdrav. Ještě pořád se to zdálo hodně divné, ale zjistila jsem, že duchové vyhledávají kontakt, i když projdou skrz vše a skrz každého, koho se dotknou. Ruce byly v tomto případě nejpřijatelnější částí těla, ale i tak občas se někomu z nich „náhodou“ podařilo proletět jinudy. Takovým náhodám jsem však předešla. Pohrozila jsem, že vyženu každého ducha, který mi proletí pod úrovní pasu.

Bones kolem mě prošel do domu a sarkasticky si odfrkl. Věděla jsem, že nejsem jediná, kdo počítá dny do chvíle, kdy mě schopnosti, vypůjčené od voodoo královny, konečně opustí. Sice chápal, jaké k tomu jsou důvody, ale z cizích chlapů a ženských, rejdících skrz moje tělo, byl nadšený asi tolik jako já z jeho bývalých milenek, na které jsem občas narazila.

Jakmile jsem se se všemi tímto způsobem přivítala, šla jsem do domu a hodila bundu na nejbližší židli. Než jsem však stihla totéž udělat i se sebou, ozval se jeho anglický přízvuk, teď ještě výraznější, protože byl naštvaný.

„Fabiane du Bracu, doufám, že máš pro tohle hodně dobrý důvod!“

No nazdar. Bones oslovoval Fabiana celým jménem výhradně tehdy, pokud ho vytočil. A když jsme tehdy souhlasili, aby s námi Fabian bydlel, určili jsme si jen několik pravidel. Jakmile jsem vešla do obýváku, viděla jsem, které z nich Fabian porušil.

„Ehm, ahoj,“ řekla jsem ženě-duchovi, která se vznášela po Fabianově boku. Měla na sobě tmavé, dost beztvaré šaty, které zakrývaly postavu, jež musela vypadat jako postava Marilyn Monroe, když to ještě byla ženská z masa a kostí. Upnutý drdol jen podtrhoval přirozenou krásu jejího obličeje.

Bones nevypadal, že by ho půvab nového ducha ohromil. Dál Fabiana provrtával pohledem, tmavé obočí výmluvně povytažené. Fabian věděl, že do našeho domu smí vplout jen on a můj strýc. Přece jsme si museli určit nějaká základní pravidla, abychom si uchovali soukromí. Jinak by se nám duchové courali z pokoje do pokoje, lezli by za Bonesem i za mnou do sprchy, nebo by čile komentovali naše postelové scény. Duchové uměli procházet zdmi a díky tomu občas zapomínali, co se hodí a co ne.

„Mohu to vysvětlit,“ spustil Fabian a vrhl na mě prosebný pohled přes Bonesovo rameno.

„Dovolte,“ promluvila žena s přízvukem, který mohl být možná německý. „Nejprve bych se chtěla představit. Jmenuji se Elisabeth.“

Ještě než to dořekla, uklonila se nejdřív Bonesovi, potom mně, a i když bylo vidět, že jí je to nepříjemné, na jejím hlase to nebylo znát.

Bones trochu uvolnil ztuhlá ramena, taky se uklonil a natáhl při tom nohu způsobem, který vyšel z módy dávno před tím, než jsem se narodila.

„Bones,“ odpověděl. „Rád vás poznávám.“

Musela jsem skrývat úsměv. Bones možná dokázal hravě a s opovržením ignorovat Madiganovu ruku, pro ženy měl však vždycky slabost. Usmála jsem se na Elisabeth, přívětivě kývla a vyslovila její jméno. No co, tyhle formální způsoby mě sice nikdy nikdo neučil, ale stačilo mi vidět Bonese, který se znovu zdvořile uklonil. Vypadal sexy dokonce i při tomhle gestu.

„Fabian si myslel, že ode mě není moudré prozrazovat před ostatními svou přítomnost,“ pokračovala Elisabeth a vytrhla mě z myšlenek. „Proto mě donutil počkat na vás uvnitř.“

Hovořila hlavně ke mně, ačkoli několikrát sklouzla vyděšeným pohledem k Bonesovi. Nejspíš se rozkřiklo, že Bones nemá zrovna velkou radost, že jsem teď tak oblíbená mezi přízraky.

„Proč tolik záleží na tom, aby ostatní nevěděli, že jste tady?“ podivila jsem se nahlas. Jistě, někteří duchové by mohli brblat, že Elisabeth je uvnitř, když oni mají přísný zákaz vnikat do zdí našeho domu. Na druhou stranu si sem Fabian nevodil krasavice denně…

„Mnozí z mého druhu mě považují za vyvržence,“ zašeptala tak tiše, že jsem si skoro nebyla jistá, zda jsem ji slyšela.

„Vyvržence?“ opakovala jsem po ní. Vůbec jsem netušila, že vyvrženci jsou i mezi duchy. Ježíši, zdálo se, že žádné společenství není absolutně soudržné, a bylo jedno, zda v tomto světě nebo v záhrobí. „Proč?“

Elisabeth narovnala ramena a pohlédla mi přímo do očí: „Protože se snažím zabít jiného ducha.“

Mé obočí vystřelilo vzhůru a v hlavě mi vyskočil tucet otázek. Bones tiše hvízdl, pak se otočil na mě a zatrpkle se pousmál.

„Možná by bylo vhodné, abychom si to poslechli celé. Neposadíme se na to?“

Fabian kývl k oknům se zataženými záclonami. „Možná by to chtělo trochu víc soukromí. Byla bys tak hodná, Cat?“

Dobře. Ostatní duchové možná naši novou záhadnou návštěvu nevidí, ale kdyby se moc přiblížili k domu, mohli by zaslechnout zbytek konverzace s Elisabeth. Vzdychla jsem.

„Počkej tady. Hned jsem zpátky.“

Venku jsem všechny průsvitné požádala – zdvořile, ale neústupně – aby na hodinu opustili prostor, a vrátila se do obýváku. Bones seděl na gauči se zpola vypitou sklenkou whisky v ruce. Upíři byli jedni z mála, kdo mohl upřímně tvrdit, že pije jen na chuť, protože alkohol na nás měl skutečně nulový účinek.

Fabian a Elisabeth se vznášeli v pozici vsedě na pohovce proti Bonesovi. Sedla jsem si vedle svého manžela a strčila si nohy pod sebe spíš kvůli teplu než pohodlí. V téhle nadmořské výšce byla na začátku podzimu už chladnější rána. Kdybych nevěděla, že budu za chvíli v posteli, rozdělala bych oheň. Naštěstí pro mě si Helsing, můj kocour, všiml, že jsem se posadila, seskočil z okenního parapetu a uvelebil se vedle mě na gauči. Natáhl se mi přes nohy a jeho chlupaté tělo mě hřálo jako malá kamínka.

„Tak,“ řekla jsem, schválně jsem to slovo protáhla a podrbala Helsinga za ušima, „odkud se vy dva znáte?“

„Potkali jsme se před několika desítkami let v New Orleans,“ zamumlala Elisabeth.

„V červnu 1935,“ doplnil ji Fabian a rozpačitě si uhladil jednu kotletu. „Pamatuju si to, protože ten rok byl, ehm, nezvykle parný.“

Málem jsem se kousla do tváře, abych nevyprskla smíchy. Fabian je zakoukaný do hezké duší dámy! Pamatoval si přesný měsíc i rok. Nejenže duchové nevnímají teplotu, ale on to své chatrné vysvětlení korunoval ještě tím, že po ní vrhl zjihlý pohled. Hned však zase nasadil mdlý, neurčitý výraz.

Jo, tak to má blbé.

„Dobře, vy dva jste tedy nějakou dobu přátelé, ale vy tu přece nejste na zdvořilostní návštěvě, Elisabeth?“

Došlo mi, že to nějak souvisí s duchem, kterého chce zabít, ale pokud ano, má pěknou smůlu. Za prvé nejsem nájemný vrah, a Bones od toho už taky dávno upustil. Za další jsem neuměla pomoci ani strýci přejít na druhý břeh. Takže sejmout fantoma bylo nad mé síly, i kdyby mě najednou popadla chuť zahrát si na krotitelku duchů, což se mi zatím nechtělo.

Složila ruce v klíně a propletla prsty. „V roce 1789, když mi bylo dvacet sedm, mě upálili jako čarodějnici,“ začala tiše vyprávět.

I když se to stalo před více než pěti sty lety, sykla jsem. Vím, jak chutná pálení ohněm, a v obou případech to pro mě byl mučivý zážitek.

„To je mi líto,“ řekla jsem.

Elisabeth kývla a stále se dívala na své ruce. „Nebyla jsem čarodějnice,“ dodala, jako by to něco změnilo na příšerném způsobu, kterým ji popravili. „Dělala jsem porodní bábu, a ozvala jsem se tenkrát proti místnímu starostovi, který obvinil jednu matku, že záměrně uškrtila dítě pupeční šňůrou. Ten hlupák nevěděl nic o komplikacích, které někdy provázejí porod, a já mu to řekla. Brzy na to nechal poslat pro Heinricha Kramera.“

„Kdo to byl?“

„Sprostý vrah,“ předběhl ji Bones s odpovědí. „Napsal Malleus Maleficarum, Kladivo na čarodějnice, knihu, která rozpoutala hon na čarodějky trvající několik staletí. Pro Kramera byla osoba v sukni téměř totéž jako čarodějnice.“

Takže Elisabeth byla zabita vražedným fanatikem, který trpěl vážnou formou nenávisti k ženám. Věděla jsem, jaké to je, když si vás vyhlídne fanatik. O to víc jsem s ní soucítila.

„Je mi to líto,“ řeka jsem tentokrát ještě upřímněji. „Doufám, že Kramer zemřel dlouhou a bolestivou smrtí.“

„Ne,“ řekla s hořkým přídechem. „Spadl z koně a srazil si vaz. Byl okamžitě mrtvý, místo aby ho kůň pošlapal a on trpěl.“

„To není fér,“ souhlasila jsem a pomyslela si, že snad Kramer dostal ochutnat svou ohnivou medicínu aspoň v pekle.

Bones se na Elisabeth dlouze, tázavě zadíval. „Vy znáte detaily jeho smrti, že?“

Elisabeth mu pohlédla do očí. V tom mlhavém stavu měla oči jemně modré, až mě napadlo, zda byly stejně indigové jako Tateovy, když byla naživu.

„Ano, to já postrašila jeho koně,“ odpověděla na obranu a úplně ignorovala to, jak je v jejím případě slovo „strašit“ dvojznačné. „Chtěla jsem se pomstít za to, co mi udělal, a zachránit život dalším ženám ve městě, kam zrovna jel.“

„Dobře jste udělala,“ řekla jsem hned. Jestli čekala, že ji odsoudím, tak mě špatně zná. A Bonese taky. „Kéž bych vám mohla potřást rukou.“

„Bylo to správné,“ řekl Bones a pozvedl whisky.

Elisabeth na nás oba několik vteřin zírala. Pak velmi pomalu vstala, připlula blíž a podala mi ruku.

Rozpačitě jsem se zavrtěla. Asi nevěděla, co to je metafora. Potom jsem si řekla, že to přece je totéž, jako když jindy nechávám duchy prolétat svým tělem, a natáhla jsem ruku. Jenže když mě chytila, moje prsty neprojely skrz a ani v nich nezačalo svrbět. Bylo to neuvěřitelné, ale její ledové prsty úplně normálně, pevně sevřely mou ruku.

„To snad ne!“ vykřikla jsem a vyskočila na nohy. Můj kocour zasyčel a dotčeně seskočil na stranu na gauč.

Elisabeth přede mnou najednou stála v živých barvách, jako bych koukala na zrnitý televizní kanál a najednou někdo přepnul na vysoké rozlišení. Její vlasy, které se mi předtím zdály neurčitě hnědé, byly najednou leskle kaštanové, a oči měla tak hluboce modré, že vypadaly jako půlnoční oceán. Tváře měla zdravě růžové, pleť zářivě broskvovo-smetanovou.

„U všech ďasů,“ zamumlal Bones a taky vstal. Vymrštil ruku a chytil Elisabeth za paži. Byl úplně stejně šokovaný jako já, protože jeho prsty neprošly naprázdno prchavou energií, nýbrž sevřely pevné tělo.

„Říkal jsem vám, že někteří z nás jsou silnější než ostatní,“ zamumlal Fabian za Elisabethinými zády.

Takže sis nedělal legraci, že jo? pomyslela jsem si a dál ohromeně svírala Elisabethiny chladné pevné prsty, abych se ještě jednou přesvědčila, že je opravdu fyzicky zde.

Brzo nato jsem však ucítila ve vzduchu zaprskání energie, jako by praskl neviditelný balonek. Ruka v mém sevření zmizela a po kůži se mi rozběhly jehličky. V příštím okamžiku už Elisabeth opět vybledla, paže, kterou svíral Bones, taky zmizela, a jeho prsty – stejně jako moje – držely jen průsvitný stín těla, které tu již nebylo.

„Ve fyzické podobě umím vydržet jen pár minut, ale je to strašně vyčerpávající,“ řekla Elisabeth, jako by to, co právě předvedla, nebylo samo o sobě dost úžasné. „Kramer je bohužel silnější než já.“

Cítila jsem, jak můj mozek stále ještě vstřebává to, čeho byl právě svědkem. „Kramer? Řekla jste, že zemřel před několika staletími.“

„To ano,“ odvětila Elisabeth otřeseným hlasem. „Ale vždy v předvečer Všech svatých chodí po světě.“

4. kapitola

Kdyby v tu chvíli někdo pustil na zem špendlík, třesklo by to do ticha jako bomba. Tušila jsem až moc dobře, co Elisabeth myslí tím „chodí po světě“, ale protože to bylo za hranicemi mé představivosti, musela jsem se ujistit.

„Vy tedy říkáte, že když ten vraždící hajzl zemřel, stal se z něj duch, který vždycky o Halloweenu chodí mezi lidmi v normálním těle?“

Elisabeth zmateně svraštila obočí při slově „hajzl“, ale zbytek dotazu bez váhání zodpověděla.

„Pokud vím, dokáže se Kramer zcela zhmotnit na celý večer až v posledních desetiletích.“

„Proč zrovna na Halloween?“ Jistě, v tu dobu spousta lidí oslavuje duchy, ghúly, upíry a další bytosti, ale většina z nich nevěří, že něco takového existuje.

„V tu dobu je hranice mezi dvěma světy nejtenčí,“ vysvětlil Bones. „Tradice svátku Samhain sahá do dob mnohem starších, dávno předtím, než z toho lidé udělali koledování v maskách.“

Elisabeth zkroutila ústa. „Kramerovi zcela uniká ironie celé věci. Posiluje ho totiž zrovna večer věnovaný tomu, co kdysi považoval za kacířství. Pořád věří, že bojuje na straně Boha. Jako by Všemohoucí jasně nenaznačil, že s Kramerem nechce nic mít.“

„A co vlastně dělá o Halloweenu?“ Vsadila bych se o poslední kapku krve v těle, že Kramer netráví ten večer koledováním.

„Získá ‚doznání‘ k čarodějnictví od tří žen, které s pomocí komplice unese a potom je upálí zaživa,“ odvětila Elisabeth a přes obličej jí přelétl křečovitý výraz bolesti.

Takže je to venku. Já jsem teď chtěla zavraždit ducha. Přesně to, co jsem před dvaceti minutami zavrhla jako nepravděpodobné. Byla pravda, že zabíjet upíry a ghúly bylo mým oborem. Vraždit lidi, kteří jsou už de facto mrtví, jsem neuměla.

„Jak moc předem donutí komplice, aby ty ženy unesl?“ zeptal se Bones.

„Nejsem si jistá,“ odpověděla Elisabeth. Odvrátila zrak, jako by se styděla. „Možná týden? Sledovala jsem Kramera celá století, jak nejlíp jsem uměla, a snažila se najít způsob, jak ho zastavit, ale je prohnaný. Většinu času mi uniká.“

Jo, díky schopnosti kdykoli zmizet je těžké ho sledovat, a to i pro jiné duchy. Jít po jeho stopě by bylo jako snažit se chytit vítr holýma rukama.

Čímž se nabízela další otázka. „Říkala jste, že spousta dalších duchů vás považuje za vyvržence, protože se snažíte zabít někoho vašeho druhu. Očividně to musí být Kramer. Jak jste se, ehm, pokusila to udělat?“ Hlavou se mi mihly dvě průhledné postavy, které se navzájem snaží zaškrtit.

„Za ta staletí jsem zkontaktovala několik senzibilů, přesvědčila je, že je Kramer padouch, a doufala, že si s ním někdo z nich poradí. Zkoušeli to různými způsoby, ale všechny pokusy selhaly. Jakmile se rozneslo, co jsem udělala, mnozí mí druhové mě zavrhli… kromě takových, jako je Fabian.“

Elisabeth dořekla větu a usmála se na něj tak dojemně, až jsem se při pohledu na ně cítila jako vetřelec. Možná že sympatie nebyly jednostranné.

„Kramer je vrah a šmejd. Jak to, že si ostatní duchové také nepřejí jeho smrt?“ zeptal se Bones, který to převedl do praktické roviny.

„Jen se nad tím zamysli,“ pravil Fabian, když odtrhl oči od Elisabethiny tváře. „Většina lidí nás nevidí, upíři a ghúlové nás ignorují a odmítli nás všichni možní bohové, kteří kdy byli uctíváni. Máme jen sami sebe navzájem. Většina možná s Elisabeth sympatizuje a chápe její důvody, ale snaha zabít jednoho z nás se jim protiví bez ohledu na příčinu.“

„Ale tobě ne,“ řekla jsem a byla pyšná, že Fabian je jedním z rebelů, kteří se nebojí vzepřít křiváctví ostatních duchů, kteří si hrajou na jakousi diplomatickou imunitu.

Fabian naklonil hlavu. „Možná jsou i další jako já, kteří si uchovali více lidskosti než zbytek.“

Ne, pomyslela jsem si. Přísně zásadoví lidé jako ty dělají správné věci a je jedno, jestli jsou z masa a kostí, nebo z mlhy.

„Kramer zabíjí už desetiletí, ale vy se ho snažíte zničit již po staletí, je to tak?“ zeptal se Bones sice mírným tónem, ale s přimhouřenýma očima.

„Ach, on zabíjel dávno předtím, než znovu získal schopnost upalovat lidi,“ řekla Elisabeth sklesle. „Mučil ty, kteří ho byli schopni vidět, dohnal je k šílenství nebo do náruči smrti. Později, když se dokázal naplno zjevit, vybíral si nejzranitelnější: děti, staré nebo nemocné lidi, a prováděl jim totéž. A nikdo jim nevěřil. Stejně jako nikdo nevěřil mně, když mě označili za čarodějnici a odsoudili k smrti upálením.“

Její hlas zněl tak pochmurně, až mi přeběhl mráz po zádech. Jestli Elisabeth musela celá ta léta přihlížet stejně brutálním činům, neschopna je zastavit, bylo s podivem, že ještě nepřišla o rozum. Já jsem nemohla dostat všechny hnusáky, ale jedna z věcí, k níž jsem se upínala, byla naděje, že jednoho dne dostanou, co jim patří, ať už v tomto životě, nebo v tom příštím. Kramerovi se však povedlo uniknout trestu na obou březích. I když jsem měla co dělat s nechtěnými schopnostmi, získanými od Marie, se strýcem, hledajícím cestu na onen svět, a s podezřením v případě nového operačního konzultanta, přesto jsem nemohla skousnout tu nespravedlnost, že Kramer si klidně chodí po světě a mučí a vraždí nevinné lidi.

Nebyl to ale jen můj vztek, co mě přimělo k tomu rozhodnutí. Byl to i způsob, jakým Fabian zíral na Elisabeth. Pak stočil pohled ke mně a jeho žadonící oči mě v tom rozhodnutí jen utvrdily.

„Pomůžu vám,“ řekla jsem Elisabeth a preventivně jsem hned zvedla ruku, kdyby Bones chtěl začít protestovat. Fabian mi tolikrát v životě přispěchal na pomoc, a já to nedokázala ocenit ničím jiným než pouhým díkem. Takže teď jsem měla šanci dát mu najevo, že si ho vážím stejně jako ostatních přátel, i když je jediný z nich, kdo nemá opravdové tělo. Nejenže bylo správné pomoci Elisabeth; bylo to důležité i pro Fabiana. Copak jsem měla jinou možnost?

Chladné prsty se omotaly kolem mé ruky a stiskly. Odhlédla jsem od Fabiana a zadívala se Bonesovi do odhodlaných očí.

„Nejsi jediná, kdo se mu cítí zavázán,“ řekl Bones tiše. Pak zkroutil ústa a zadíval se na Fabiana. „I když je fakt, že jsi nám mohl vymyslet něco jednoduššího.“

„Budu vám nápomocen, jakkoli to jen půjde,“ uklonil se Fabian a rozzářil se takovou nadějí, že se mi sevřelo srdce. Sice jsem věřila, že si s Kramerovým komplicem poradíme, když včas zjistíme, kdo je tím přisluhovačem, ale vůbec jsem netušila, zda je možné zabít ducha. Bones předtím několika z nich hrozil exorcismem, ale podle Elisabeth to pravděpodobně nezabere. Když jsem viděla, jakou do nás Fabian vkládá důvěru, začala jsem se bát více věcí, než jen že vrah běhá po světě. Po tom všem, co pro mě Fabian udělal, jsem ho nechtěla zklamat.

„My víme, kamaráde. Však už jsi to dokázal,“ odvětil Bones.

„Děkuju vám,“ řekla Elisabeth tichoučkým hlasem. Něco se jí zalesklo v očích; kdyby nebyla duch, vsadila bych se, že to byly slzy. „Přišla jsem sem s malou nadějí. Váš druh se s námi obvykle nezahazuje, ať jsou okolnosti jakékoli.“

„Jo?“ usmála jsem se kysele. „Tak mi můžete říkat bojovnice za rovnoprávnost, protože Kramer a jeho poskok si zaslouží přijít o kejhák, a je jedno, kdo patří k jakému druhu.“

„Snad bude nejlepší, když zůstanete ve Fabianově pokoji, než se dohodneme na prvním kroku,“ navrhl Bones, úkosem se podíval na Fabiana a pak se otočil zpátky k Elisabeth. „Bude bezpečnější, když energie bude vycházet jen z toho pokoje, kde ji ostatní duchové obvykle vídají.“

„Samo sebou,“ odpověděla Elisabeth, uhladila si dlouhou sukni a plavně vstala. „Budu velmi diskrétní.“

„Fabian vás taky může obeznámit s chodem našeho domu. Já a moje žena si teď přes den odpočineme a potom si můžeme promluvit déle.“

Oběma duchům to došlo, zamumlali slova díků a vypařili se. Čekala jsem, až se energie v místnosti zcela rozplyne, a otočila se na Bonese.

„Ty jsi ale všivej intrikán, víš?“

Usmál se víc než nestydatě. „Kdybych toho trotla nepostrčil, asi by sbíral odvahu dalších sto let, než by jí složil nějaký kompliment.“

„Jsi nestyda,“ poškádlila jsem ho, ale raději jen tiše, protože jsem nevěděla, jak daleko Fabian s Elisabeth odpluli.

Ovanul mě Bonesův temný smích plný příslibů. „Taky ti to dokážu, jen co budeme v posteli.“

Možná jsem byla unavená, v hlavě jsem měla guláš a spousta věcí mě ještě čekala, ale jen idiot by si nechal ujít takovou výzvu.

„Tak mazej,“ zašeptala jsem a vystřelila nahoru.

5. kapitola

Zaklapla jsem kryt svého iPadu, a kdyby nebyl tak nekřesťansky drahý, rozdrtila bych ho zlostí.

„Ten odpornej pomatenej zmetek!“ vyplivla jsem.

Bones se na mě podíval, ale pak se dál soustředil na silnici. „Já ti říkal, že tu knihu nemáš vůbec číst.“

Jo, dobře, ale cesta do Washingtonu byla dlouhá, knížka se dala koupit online a já svůj lov vždycky začínám tím, že si prostuduju terč. Věděla jsem, že Malleus Maleficarum bude plné pověr a dalších keců, ale podcenila jsem ho – nečekala jsem, že bude až tak brutální. Nevěděla jsem, čím jsem více znechucená: jestli zásadami, které Kramer razil, nebo zjištěním, že stovky let umíral bezpočet lidí, než se obecně přestalo věřit těm jeho žvástům.

„Obviněné neměly žádnou šanci,“ soptila jsem dál. „O důkazy se nikdo z nich nestaral. Stačilo mít ‚pocit‘, že ta osoba je čarodějnice, a bum, mohl si ji odvézt inkvizitor. Doznání byla získávána pomocí mučení – a to je teda popsané do nechutných detailů – a i když se ubohá žena před mučením přiznala, stejně ji mučili jen ‚pro jistotu‘. A když se některé z obviněných povedlo nepřiznat, přestože jí prováděli ty hrůzy, stejně byla upálená zaživa, protože prý kladla odpor. Ježíši!“

Zamručení. „Myslím, že zrovna s Ježíšem to nic společného nemá, zlato.“

„To teda ne,“ zamumlala jsem. Víra jim posloužila jen jako záminka, ale hlavním motivem byla touha po moci a zkaženost. „Víš, že Kramer byl přesvědčený, že ženy mohou za všechno – od impotence po neúrodu – a to samozřejmě nemluvím o tom, že je považoval za nenasytné coury, posedlé ďáblem.“

Bones zkřivil ústa. „Teď ho chceš zabít ještě o něco víc, že jo?“

„Ach, tak moc chci!“ Cukalo mi v rukou, jak jsem toužila něco Kramerovi provést, ale protože bude hmotný až o Halloweenu, když bude upalovat nové oběti zaživa, nestihnu to. Musela jsem se spokojit s tím, že najdu cestu, jak ho poslat na onen svět ještě v mlhavé formě, takže jsem ho bohužel nemohla rozsekat na kusy.

Pohled, který Bones vrhl mým směrem, naznačoval, že uhodl, na co myslím. Nebo si možná všiml, jak zatínám ruce v pěst.

„Hlavu vzhůru, kotě. Možná ten chlap, za kterým jedeme, najde nějaký obzvlášť krutý způsob, jak ho sprovodit ze světa.“

„Tak se mi zdá, že jsi přes to všechno v nějak moc velké pohodě,“ řekla jsem trochu podrážděně. Dobře jsem si všimla, jak nezúčastněně to řekl.

Bones jen zakoulel očima. „A proč ne? Poprvé za ta léta je náš vztah stabilní, nikdo se nás nesnaží zabít a naši nejbližší jsou šťastní. Hele, kotě, kdybych byl ještě víc v pohodě, musel bych si už dát cigáro.“

Už jsem chtěla poznamenat, že to zdaleka není tak růžové, když se můj strýc zasekl mezi dvěma světy, a taky tu je potížista Madigan a po světě běhá vraždící duch, ale pak jsem se zarazila. V našem životě se přece vždycky najde nějaký ten stres. Kdybych se nenaučila, jak si užívat to pozitivní – a všechno, co Bones zmínil, pozitivní bylo – mohla jsem strávit zbytek života tím, že si budu lámat hlavu známou otázkou, zda je sklenice napůl plná, nebo napůl prázdná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeden hrob za druhým.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.