RENESANCE

FANTOM Print

2010

Copyright © Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo are

trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other

countries.

First published in Great Britain in the English language

by Penguin Books Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-079-5

ISBN 978-80-7398-509-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-510-3 (mobi)

Myslel jsem, že se učím žít. Ve skutečnosti

jsem se učil umírat.

Leonardo da Vinci

1.

Vysoko na věžích paláců Vecchio a Bargella plápolaly pochodně a na katedrálním náměstí na sever od nich hořelo jen několik luceren. Pár jich také osvětlovalo přístaviště na břehu řeky Arno. Šerem se stále pohybovalo několik námořníků a přístavních dělníků, přestože už bylo docela pozdě a většina místních se vracela s příchodem noci domů. Námořníci na lodích rychle dokončovali opravy plachtoví a úhledně svinovali lana na tmavých, vydrhnutých palubách, zatímco dělníci pospíchali s nákladem do bezpečí nedalekých skladišť.

Také v hospodách a nevěstincích se svítilo, ulicemi se ale procházelo jen velmi málo lidí. Uběhlo už sedm let od chvíle, kdy byl vůdcem města zvolen tehdy dvacetiletý Lorenzo de’ Medici, který konečně přinesl pořádek a klid a ukončil prudkou rivalitu mezi vůdčími bankovními a kupeckými rody, díky nimž Florencie patřila k nejbohatším městům na světě. Přesto to ve městě nepřestalo vřít a občas docházelo i k rozmíškám, jak jednotlivé frakce bojovaly o moc, uzavíraly aliance, nebo se naopak odmítaly smířit se zapřísáhlými nepřáteli.

Florencie léta Páně 1476 nebyla bezpečná ani za jasmínem provoněného večera, kdy se při správném směru větru dalo téměř zapomenout na zápach stoupající z Arna.

Na kobaltově modré nebe vystoupal měsíc a ujal se vlády nad hvězdami. Jeho svit zaléval otevřené náměstí na nábřeží u severního konce Ponte Vecchia s tmavými, zavřenými krámky. Měsíční paprsky našly i postavu v černém šatu na střeše kostela Santo Stefano al Ponte. Byl to mladý muž, sotva sedmnáctiletý, ale vysoký a hrdý. Pozorně se rozhlédl po okolí, pak přiložil ruku ke rtům a tiše, pronikavě hvízdl. Vzápětí se z tmavých ulic a výklenků vyhrnula na náměstí skupina mladíků. Většina byla v černém, někteří ale měli na hlavách krvavě rudé, zelené nebo azurové kápě či klobouky, a všem visely u opasků meče a dýky. Objevovali se postupně, napřed jeden, pak tři, vzápětí už tucet a nakonec jich tu byla dobrá dvacítka. Nebezpečně vyhlížející banda se s domýšlivou sebejistotou roztáhla po náměstí.

Mladík se zadíval dolů na dychtivě zvednuté tváře, které se v měsíčním svitu zdály bledé. Zvedl pěst nad hlavu ve vzdorném pozdravu.

„Stojíme společně!“ křikl, když také zvedli pěsti, a někteří dokonce tasili zbraně a zamávali jimi. „Společně,“ jásali.

Mladík rychle a mrštně jako kočka sešplhal dolů po nedokončené fasádě ke sloupoví kostela, odkud seskočil a s vlajícím pláštěm přistál bezpečně ve středu skupiny, která se okolo něj vzápětí nedočkavě shlukla.

„Ticho, přátelé!“ zvedl ruku, aby umlčel poslední, osamělé zavýsknutí. Ponuře se usmál. „Víte, proč jsem vás, své nejvěrnější spojence, sem dnes v noci zavolal? Abych vás požádal o pomoc. Příliš dlouho jsem mlčel, zatímco náš nepřítel, vy víte, o kom mluvím, Vieri de’ Pazzi, se procházel městem, pomlouval moji rodinu, špinil naše jméno a ponižoval nás. Obvykle bych se nesnížil k tomu, abych se tak prašivým psem zabýval, ale…“

Přerušil ho velký, ostrý kámen, který přilétl od mostu a přistál mu u nohou.

„Dost těch nesmyslů, grullo,“ zavolal někdo.

Mladík i celá skupina se otočili po hlase. Věděli, komu patří. Přes most se od jižního břehu blížila další banda mladíků. V čele si nadutě vykračoval její vůdce v tmavém sametovém obleku a rudé pláštěnce sepnuté sponou se zlatými delfíny a kříži v modrém poli. Ruku měl položenou na jílci meče. Byl docela pohledný, jeho vzhled ale kazila krutá ústa a slabá brada, a přestože byl trochu při těle, o síle jeho paží a nohou se nedalo pochybovat.

„Buona sera, Vieri,“ pozdravil ho mladík nevzrušeně. „Právě jsme o tobě mluvili.“ Přehnaně zdvořile se uklonil a zatvářil se překvapeně. „Musíš mi odpustit. Nečekali jsme tě. Myslel jsem, že Pazziové si vždy někoho najmou, aby za ně odvedl špinavou práci.“

Vieri narovnal ramena a i se svými muži se ve vzdálenosti několika yardů zastavil. „Ezio Auditore! Ty zhýčkaný klacku! Spíše bych řekl, že to tvoje rodina úředníčků a účetních běží při sebemenších potížích za strážemi. Codardo!“ Sevřel jílec meče. „Říkám, že to ty se bojíš vzít věci do vlastních rukou.“

„No, co můžu říct, Vieri, ciccione. Když jsem naposledy viděl tvoji sestru Violu, zdálo se mi, že ona byla s mýma rukama docela spokojená.“ Ezio Auditore se na nepřítele zakřenil a potěšilo ho, když uslyšel, jak se jeho společníci za ním chechtají a povzbuzují ho.

Věděl ale, že zašel příliš daleko. Vieri zfialověl vzteky. „To by stačilo, Ezio, ty spratku! Uvidíme, jestli umíš stejně dobře bojovat jako žvanit!“ Otočil se ke svým mužům a tasil meč. „Zabijte ty bastardy!“ zařval.

Vzduchem prolétl další kámen, tentokrát však nebyl míněn jen jako výzva. Zasáhl Ezia do čela a roztrhl mu kůži. Z rány vytryskla krev a stékala mu dolů po obličeji. Ezio zavrávoral, jak ho zasypala sprška kamení. Jeho vlastní muži se sotva vzchopili a Pazziho banda už se na ně řítila přes most. Obě skupiny se ocitly tak blízko u sebe, že nikdo neměl čas tasit meč, a dokonce ani dýku, proto se muži pustili jeden do druhého pěstmi.

Bitva byla tvrdá a krutá, brutální kopance a údery provázelo ohavné praskání kostí. Chvíli byly síly vyrovnané, ale pak Ezio, kterému do očí stékala krev a omezovala jeho vidění, spatřil, jak dva z jeho nejlepších mužů padli pod ranami Pazziho rváčů. Vieri se zasmál, a protože měl Ezia nadosah, ohnal se po něm těžkým kamenem. Ezio bleskurychle podřepl, kámen ho minul, ale jen o vlásek. Auditoreho muži se ocitli v úzkých. Než Ezio vyskočil na nohy, podařilo se mu vytrhnout z pochvy nůž a divoce seknout do stehna podsaditého Pazziho rváče, který na něj útočil mečem a dýkou. Eziův nůž proťal látku a zařízl se do svalů a šlach. Muž bolestivě zavyl, padl k zemi, upustil zbraně a obě ruce přitiskl na ránu, ze které se vyvalila krev.

Ezio se zoufale vyškrábal na nohy a rozhlédl se. Viděl, že Pazziho muži obklíčili ty jeho u stěny kostela. Do nohou se mu vrátila trocha síly, proto se vydal přátelům na pomoc. Sklonil se pod čepelí dalšího Pazziho nohsleda, zasadil mu ránu pěstí do obličeje a uspokojilo ho, když útočníkovi vylétly z úst vyražené zuby a muž klesl omráčeně na kolena. Křikl na své muže, aby jim dodal odvahu, popravdě se však snažil vymyslet, jak se co nejdůstojněji stáhnout. Tu ale uslyšel přes zvuky bitvy bodrý a dobře známý hlas, který na něj volal zpoza Pazziho chátry.

„Hej, fratellino, co to, do pekla, vyvádíš?“

Ezio si oddychl a srdce se mu rozbušilo úlevou. „Hej, Federico! Co tu děláš? Myslel jsem, že sis vyrazil do města jako obvykle!“

„Nesmysl! Věděl jsem, že máš něco za lubem, a napadlo mě, že se podívám, jestli se můj bráška konečně naučil postarat sám o sebe. Ale zdá se, že potřebuješ ještě pár lekcí!“

Federico Auditore byl o několik let starší než Ezio a nejstarší ze sourozenců a vše dělal ve velkém: pil, miloval i bojoval. Ještě ani nedomluvil a už vtrhl do davu, srazil dohromady hlavy dvou Pazziů, třetího nakopl do čelisti a klestil si cestu bojištěm k bratrovi, jako by se ho násilí okolo nedotýkalo. Jejich muže to povzbudilo a zdvojnásobili úsilí. Pazziové naopak zneklidněli. Několik přístavních dělníků sledovalo bitku z bezpečné vzdálenosti a Pazziové je v šeru považovali za posily nepřítele. A to v nich spolu s Federicovým řevem a létajícími pěstmi, které si rychle osvojil i učenlivý Ezio, vzbudilo paniku.

Nad lomozem se rozlehl zuřivý hlas Vieriho de’ Pazzi. „Ústup!“ zakřičel na muže a hlas se mu zlomil vysílením a vzteky. Zachytil Eziův pohled, zavrčel nějakou nerozluštitelnou hrozbu a zmizel ve tmě. Jeho muži, alespoň ti, kdo se udrželi na nohou, ho následovali zpátky přes Ponte Vecchio, v patách ale měli Eziovy vítězoslavné spojence.

Ezio se chystal běžet za nimi, když mu na rameno dopadla bratrova masitá ruka. „Okamžíček,“ řekl Federico.

„Co to říkáš? Utíkají!“

„Klid.“ Federico se mračil a opatrně prohmatával ránu na Eziově čele.

„Je to jenom škrábnutí.“

„Je to víc než škrábnutí,“ rozhodl bratr vážně. „Raději bychom tě měli odvést k lékaři.“

Ezio si odplivl. „Nemůžu ztrácet čas s lékaři. A kromě toho…“ Nešťastně se odmlčel. „Nemám peníze.“

„Ha! Vyplýtval jsi je na ženské a víno, co?“ Federico se zazubil a poplácal mladšího bratra vřele po rameni.

„Neřekl bych, že jsem je zrovna vyplýtval. A nezapomeň, že jsi mi šel příkladem.“ Ezio se zakřenil, pak zaváhal. Najednou si uvědomil, jak mu buší v hlavě. „Ale neublížilo by, kdyby tu ránu někdo prohlédl. Asi bys mi nepůjčil pár fiorini, co?“

Federico poplácal rukou měšec. Ani nezacinkal. „Vlastně jsem taky na mizině,“ přiznal.

Ezio se zasmál bratrovu zahanbení. „A za co jsi rozházel peníze ty? Za mše a odpustky, co?“

Federico se zasmál. „Dobrá. Máš pravdu.“ Rozhlédl se. Nakonec jen tři nebo čtyři jejich muži utrpěli natolik vážná zranění, že zůstali na bojišti ležet, ale i oni si pomalu sedali. Sice tiše sténali, zároveň se ale zubili od ucha k uchu. Byla to drsná potyčka, nikdo ale neměl zlámané žádné kosti. Na druhou stranu ležel na dláždění v bezvědomí dobrý půltucet Pazziho nohsledů a přinejmenším dva byli přepychově oblečení.

„Podíváme se, jestli by se s námi naši padlí nepřátelé nepodělili o své poklady,“ navrhl Federico. „Koneckonců jsme ve větší nouzi a já se s tebou vsadím, že je nedokážeš obrat, aniž bys je probudil!“

„Uvidíme,“ řekl Ezio a pustil se do práce. Během několika minut nashromáždil dost zlatých na to, aby naplnil oba jejich měšce. Vítězoslavně pohlédl na bratra a významně zacinkal nově nabytým bohatstvím.

„Dost!“ zvolal Federico. „Raději jim pár mincí nechej, ať se dostanou domů. Přece jen nejsme žádní zloději – tohle je válečná kořist. A pořád se mi nelíbí ta rána. Musíme ji co nejrychleji ošetřit.“

Ezio kývl, otočil se a naposledy se rozhlédl po bojišti, ze kterého si Auditoreové odnesli vítězství. Federico ale rychle ztrácel trpělivost, proto mladšímu bratrovi položil ruku na rameno. „Pojď,“ řekl a bez dalšího zdržování vykročil tak rychle, že bojem znavený Ezio měl co dělat, aby s ním udržel krok. Kdykoli se však bratrovi příliš vzdálil nebo špatně zahnul, Federico na něj počkal, nebo se pro něj dokonce vrátil. „Omlouvám se, Ezio. Prostě tě chci co nejrychleji dostat k medico.“

Opravdu to nebylo daleko, ale na Ezia doléhala s každým krokem čím dál větší únava. Konečně se ocitli v šeré místnosti, kde jejich rodinný lékař ošetřoval nemocné a raněné. Byla plná tajemných přístrojů a mosazných a měděných nádobek, které stály vyrovnané na dubových stolech nebo visely ze stropu spolu se svazečky sušených bylin. Ezio se sotva držel na nohách.

Dottore Ceresu nijak nepotěšilo, že ho probudili uprostřed noci, jeho chování se ale ihned změnilo, když si svíčkou posvítil na Eziovu ránu a dobře si ji prohlédl. Na tváři se mu usadil ustaraný výraz. „Hm,“ řekl vážně. „Tentokrát jsi to skutečně schytal, mladý muži. Copak vy mladí neumíte dělat nic jiného než pobíhat kolem a rozbíjet si navzájem hlavy?“

„Byla to otázka cti, dobrý muži,“ ozval se Federico.

„Chápu,“ řekl lékař vyrovnaně.

„Opravdu to nic není,“ řekl Ezio, přestože mu bylo mdlo.

Federico jako obvykle zamaskoval obavy za humorem a řekl: „Ošetři ho co nejlépe, příteli. Krásná tvářička je jeho jedinou předností.“

„Hej, fottiti!“ odsekl Ezio a ukázal bratrovi prostředník.

Lékař je oba ignoroval. Umyl si ruce, jemně ránu prohmatal, z jedné z lahví nalil na kus plátna čirou tekutinu a otřel jím ránu. Tolik to bolelo, že se Ezio zašklebil a málem vyskočil ze židle. Jakmile se lékař ujistil, že rána je čistá, vzal do ruky jehlu a protáhl jí jemné střívko.

„Tak,“ řekl. „Tohle bude trochu bolet.“

Když lékař ránu sešil a ovázal, takže Ezio vypadal jako Turek v turbanu, povzbudivě se usmál. „Prozatím to budou tři fiorini. Za pár dní zajdu do vašeho palazza a vytáhnu ti stehy. Pak mi zaplatíš další tři fiorini. Bude tě příšerně bolet hlava, ale přejde to. Zatím zkus odpočívat – pokud to dokážeš! A nedělej si starosti, rána vypadá horší, než je. Nezůstane ti skoro žádná jizva, takže v budoucnu nezklameš žádné dámy!“

Venku na ulici objal Federico bratra paží okolo ramen. Vytáhl láhev a nabídl ji Eziovi. „Žádný strach,“ řekl, když si všiml Eziova výrazu. „Je to otcova nejlepší grappa. Pro muže ve tvém stavu je lepší než mateřské mléko.“

Oba si přihnuli a cítili, jak je ohnivé pití rozehřívá. „To je ale noc,“ poznamenal Federico.

„To ano. Přál bych si, aby všechny byly tak zábavné…“ Ezio zmlkl, když si všiml, že se bratr začíná zubit od ucha k uchu. „Ach, počkej!“ opravil se se smíchem. „Ony jsou!“

„Přesto si myslím, že by nebylo špatné, kdybychom tě před návratem domů trochu nakrmili a napojili,“ řekl Federico. „Je sice pozdě, ale kousek odsud je hospoda, kde zavírají až se snídaní a…“

„Ty a její oste jste amici intimi?“

„Jak jsi to uhádl?“

Asi o hodinu později, poté co spláchli večeři sestávající z ribollita a bistecca lahví brunellského, měl Ezio pocit, jako by mu vůbec nic nebylo. Byl mladý a zdravý a cítil, jako by se mu vrátila všechna ztracená energie. K rychlému zotavení samozřejmě přispěl velkou měrou i adrenalin z vítězství nad Pazziovou chátrou.

„Je čas vrátit se domů, bráško,“ řekl Federico. „Otec už se bude určitě divit, kde jsme. To na tebe spoléhá, že mu pomůžeš s bankou. Já naštěstí nemám hlavu na čísla, proto se asi nemůže dočkat, až mě dostane do politiky.“

„Do politiky nebo k cirkusu podle toho, jak se chováš.“

„A jaký je v tom rozdíl?“

Ezio věděl, že mu bratr nezazlívá, že se otec obrací s rodinnými obchody spíše na něj než na nejstaršího syna. Kdyby se Federico stal bankéřem, ukousal by se nudou. Problém byl, že Ezio to cítil stejně. Ale den, kdy si bude muset obléct černý hedvábný oblek a na krk si pověsit zlatý řetěz florentského bankéře, byl stále daleko a on byl odhodlán užít si dny svobody a nezodpovědnosti naplno. Nemohl tušit, jak málo těch dnů bude.

„Měli bychom si radši pospíšit,“ řekl Federico, „pokud chceme uniknout výprasku.“

„Možná si dělá starosti.“

„Ne, ví, že se o sebe umíme postarat.“ Federico se na Ezia přemýšlivě zadíval. „Ale opravdu bychom měli přidat do kroku.“ Odmlčel se. „Cítíš se na sázku? Třeba na malý závod?“

„Kam?“

„Co takhle,“ Federico se zadíval přes měsícem ozářené město na nedalekou věž, „na střechu Santa Trinità. Pokud tě to příliš nevyčerpá – a domů to odtamtud není daleko. Ale ještě jednu věc.“

„Ano?“

„Nepoběžíme ulicemi, ale po střechách.“

Ezio se zhluboka nadechl. „Fajn. Zkusíme to,“ řekl.

„Dobrá, malý tartaruga. Jdeme!“

Federico bez dalšího slova vyrazil a mrštně jako ještěrka vyšplhal nahoru po hrubé omítce nedaleké budovy. Na střeše se na okamžik zastavil, zdálo se dokonce, jako by na zaoblených rudých taškách zavrávoral, pak se zasmál a rozběhl se. Ve chvíli, kdy se na střechu dostal Ezio, byl už bratr dobrých dvacet yardů daleko. Pustil se do pronásledování a díky adrenalinu a vzrušení docela zapomněl na bolest. Uviděl, jak Federico mocným skokem překonal černočernou prázdnotu a lehce přistál na ploché střeše šedého paláce, která se nacházela o něco níž než ta, ze které skočil. Kousek poodběhl a zastavil se. Propast hluboká osm pater se přiblížila a Ezia ovládl strach, raději by ale zemřel, než aby před bratrem zaváhal. Sebral všechnu odvahu a víru, odrazil se a skočil. Za letu zahlédl v měsíčním světle hluboko pod sebou tvrdé žulové dláždění. Na zlomek vteřiny ho napadlo, že se přepočítal, protože se před ním začala zvedat tvrdá šedá zeď paláce, ale pak ji přece jen nějak překonal, dopadl na střechu, a i když trochu škobrtnul, udržel se na nohách. Ovládalo ho vzrušení, přestože sotva popadal dech.

„Bráška se toho musí ještě spoustu naučit,“ posmíval se Federico, když znovu vyrazil a jeho stín se pod potrhanými mračny míhal mezi komíny. Ezio se vrhl vpřed a nechal se ovládnout divokostí okamžiku. Pod nohama se mu otvíraly další propasti, v některých případech to byly pouhé boční uličky, jindy široké hlavní ulice. Federico mu mezitím zmizel z očí. Najednou se před ním tyčila věž Santa Trinità a zvedala se z mírně skosené červené střechy kostela. Ale jak se blížil, vzpomněl si, že kostel stojí uprostřed náměstí a vzdálenost mezi jeho střechou a okolními budovami je mnohem větší, než jakou kdy doposud skokem překonal. Neodvážil se zaváhat ani zpomalit – jeho jedinou nadějí bylo to, že se střecha kostela nacházela níž než ta, ze které musel skočit. Pokud se vší silou odrazí a doslova se vrhne do vzduchu, gravitace se postará o ostatní. Všechny myšlenky na možné následky selhání vytěsnil z mysli.

Okraj střechy se rychle blížil a pak – nic. Letěl vzduchem, vítr mu svištěl okolo uší a vháněl mu slzy do očí. Střecha kostela se zdála nekonečně daleko – nedokáže to, už nikdy se nebude smát ani bojovat, už nikdy v náruči nesevře ženu. Nedokázal se nadechnout. Zavřel oči a pak…

Jeho tělo se zlomilo v pase, musel se zachytit rukama i nohama, ale opět měl pod sebou něco pevného. Dokázal to! Dopadl sice jen několik palců od okraje, ale dostal se na střechu kostela!

Ale kde byl Federico? Vyšplhal nahoru k patě věže a otočil se zpátky směrem, odkud přiběhl, právě včas, aby uviděl bratra letět vzduchem. Federico přistál pevně, několik rudých hliněných tašek ale pod jeho váhou uklouzlo a on málem ztratil rovnováhu. Tašky se zřítily ze střechy a o několik vteřin později se roztříštily na dláždění hluboko pod nimi. Ale Federicovi se přece jen podařilo udržet rovnováhu a napřímit se. Byl sice zadýchaný, ale na tváři měl široký, hrdý úsměv.

„Takže přece jen nejsi tartaruga,“ řekl, když přistoupil k Eziovi a poplácal ho po rameni. „Proletěl jsi okolo mě jako blesk.“

„Ani jsem si to neuvědomil,“ řekl Ezio krátce a snažil se popadnout dech.

„No, ale na věži budu první,“ opáčil Federico, odstrčil Ezia stranou a rozběhl se nahoru po schodech skrčené věže, kterou městští páni plánovali nahradit něčím modernějším. Tentokrát se Federico dostal na místo první, a dokonce musel bratrovi, který začínal cítit, že postel není zas až tak špatná věc, pomoct. Oba byli zadýchaní, proto zůstali stát, odpočívali a hleděli na město, které v perleťovém světle úsvitu vypadalo tiché a mírumilovné.

„Žijeme dobrý život, bratře,“ poznamenal Federico s netypickou vážností.

„Ten nejlepší,“ souhlasil Ezio. „Kéž se to nikdy nezmění.“

Oba mlčeli, protože nechtěli narušit dokonalost toho okamžiku, po chvíli ale Federico tiše promluvil: „A kéž to nezmění ani nás, fratellino. Pojď, musíme zpátky. Támhle je střecha našeho palazza. Modli se k Bohu, aby otec nezůstal celou noc vzhůru, jinak to pořádně schytáme. Jdeme.“

Vydal se k okraji věže, aby sešplhal dolů na střechu, ale zastavil se, když si všiml, že se Ezio nepohnul. „Co je?“

„Počkej minutku.“

„Kam koukáš?“ zeptal se Federico a znovu se k němu připojil. Zadíval se stejným směrem jako Ezio a po tváři se mu rozlil úsměv. „Ty lstivý ďáble! Přece tam nechceš teď jít, že ne? Nech chudáka holku spát!“

„Ne. Myslím, že je na čase, aby se Cristina probudila.“

* * *

S Cristinou Calfucci se Ezio seznámil teprve nedávno, přesto se už zdáli nerozluční, i když je rodiče považovali za příliš mladé na vážný vztah. Ezio s tím nesouhlasil, ale Cristině bylo teprve sedmnáct a její rodiče chtěli, aby se Ezio napřed trochu zklidnil, než vůči němu projeví shovívavost. A to ho samozřejmě přimělo chovat se ještě divočeji.

S Federicem se poflakovali po hlavním tržišti, kde nakoupili pár drobností pro sestru k svátku, a pokukovali po hezkých dívkách, které se se svými společnicemi procházely od stánku ke stánku a prohlížely si krajky, stuhy a štůčky hedvábí. Ale jedna vynikala nad ostatní, protože to bylo to nejkrásnější, nejpůvabnější děvče, jaké kdy Ezio spatřil. Nikdy na ten den nezapomene, na den, kdy ji poprvé spatřil.

„Ach,“ vydechl nechtě. „Podívej! Je tak krásná.“

„No,“ odpověděl vždy praktický bratr. „Proč za ní nezajdeš a nepozdravíš ji?“

„Cože?“ Ta představa Ezia šokovala. „A až ji pozdravím, co pak?“

„No, mohl bys s ní zkusit promluvit. O tom, co jsi koupil a co koupila ona, na tom nesejde. Víš, bráško, většina mužů se tak bojí mluvit s krásnými děvčaty, že ti, kdo se k tomu odhodlají, jsou okamžitě ve výhodě. Co? Myslíš snad, že ony nechtějí, aby si jich muži všímali, že nechtějí, aby s nimi muži mluvili? Samozřejmě že chtějí! A ty sám nevypadáš špatně a kromě toho jsi Auditore. Tak jdi na to a já odlákám její gardedámu. Když o tom tak přemýšlím, ta taky nevypadá špatně.“

Ezio si vzpomněl, jak celý ztumpachověl, když zůstal s Cristinou sám, jak nedokázal najít slov, protože se vpíjel do jejích krásných očí, dlouhých, hedvábných kaštanových vlasů, ohrnutého nosánku…

Zírala na něj. „Copak je?“ zeptala se.

„Co tím myslíš?“ vyhrkl.

„Proč tu jen tak stojíš?“

„Ach… no… protože jsem se tě chtěl na něco zeptat.“

„A na copak?“

„Jak se jmenuješ?“

Obrátila oči v sloup. Zatraceně, pomyslel si, tohle už určitě slyšela mnohokrát. „Do toho ti vůbec nic není,“ řekla. A odešla. Ezio chvíli zíral, pak se za ní rozběhl.

„Počkej!“ řekl, dohonil ji, ale byl víc zadýchaný, než kdyby běžel celou míli. „Nebyl jsem připravený. Plánoval jsem, že budu velmi šarmantní. A zdvořilý! A zábavný! Nedáš mi ještě jednu šanci?“

Ohlédla se po něm, a i když nezpomalila, nepatrně se pousmála. Ezio si celý zoufal, dokud na něj Federico, který vše sledoval, tiše nezavolal: „Nevzdávej to! Viděl jsem, jak se usmála! Bude si tě pamatovat.“

Ezio se tedy vzmužil a vydal se za ní – velmi diskrétně a dal si dobrý pozor, aby si ho nevšimla. Třikrát nebo čtyřikrát musel na tržišti uskočit za stánek nebo se schovat do vchodu, když opustila náměstí, ale docela úspěšně ji sledoval až ke dveřím jejího rodinného sídla, kde jí cestu zastoupil muž, kterého dobře znal. Ezio se stáhl.

Cristina se na muže rozzlobeně zadívala. „Už několikrát jsem ti řekla, že o tebe nemám zájem, Vieri. Teď mě nech projít.“

Ezio se v úkrytu prudce nadechl. Vieri de’ Pazzi! Samozřejmě!

„Ale, signorina, já zájem mám. Velký zájem,“ řekl Vieri.

„Tak se postav do řady.“

Pokusila se projít, ale znovu jí zastoupil cestu. „To si nemyslím, amore mio. Už mě unavuje čekat, až pro mě roztáhneš nohy dobrovolně.“ Chytil ji hrubě za ruku, přitáhl si ji blíž, a když se začala vzpírat, objal ji pevně druhou paží.

„Asi jsi to nepochopil,“ ozval se Ezio, postoupil vpřed a pohlédl Vierimu do očí.

„Ach, malý Auditoreho spratek. Cane rognoso! Co je ti, do pekla, po tom? K čertu s tebou.“

„Taky ti přeji buon’giorno, Vieri. Omlouvám se, že obtěžuji, ale mám pocit, že kazíš této mladé dámě den.“

„Ach, opravdu? Omluv mě, drahá, musím tomuhle povýšenci nakopat zadek.“ S tím Vieri odstrčil Cristinu stranou a ohnal se pravou pěstí. Ezio ránu snadno vykryl, ustoupil do strany, podrazil Vierimu nohy a povalil ho do prachu.

„Máš dost, příteli?“ řekl Ezio posměšně. Ale Vieri vzápětí vyskočil na nohy a zuřivě do něj začal tlouct pěstmi. Ezio utržil tvrdý zásah do čelisti, odrazil ale levý hák a sám zasadil dvě pořádné rány, jednu do břicha, ta Vieriho zlomila v pase, druhou do čelisti. Ezio se obrátil ke Cristině, aby se ujistil, že je v pořádku. Zadýchaný Vieri ustoupil, ale ruka mu sklouzla k dýce. Cristina si toho všimla a vyplašeně vykřikla, když Vieri zamířil Eziovi na záda a bodnul. Varován výkřikem se Ezio na poslední chvíli otočil, chytil Vieriho pevně za zápěstí a vykroutil mu dýku z ruky. Přistála na zemi. Mladí muži si stáli tváří v tvář a těžce dýchali.

„Na víc se nezmůžeš?“ procedil Ezio skrz zaťaté zuby.

„Drž hubu, jinak tě, přisámbohu, zabiju!“

Ezio se zasmál. „Asi by mě nemělo překvapit, že se snažíš vnutit milé dívce, která tě očividně považuje za hroudu hnoje – když vezmu v úvahu, jak se tvůj pappa snaží vnutit Florencii své bankovní úroky!“

„Ty hlupáku! To tvůj otec si zaslouží lekci pokory!“

„Je na čase, aby nás Pazziové přestali urážet. Ale ty dokážeš jen tlachat a na víc se nezmůžeš.“

Vieri si utřel rukávem krvácející ret. „Za tohle zaplatíš – ty i celý tvůj rod. Tohle ti nezapomenu, Auditore!“ Plivl Eziovi k nohám, sehnul se pro dýku a obrátil se na útěk. Ezio za ním hleděl.

* * *

Na to všechno si vzpomněl, když ze střechy kostela hleděl na Cristinin dům. Vzpomněl si na nadšení, které cítil, když se k ní obrátil, a ona mu s novou vřelostí v očích poděkovala.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jsem, díky tobě.“ Zaváhala a hlas se jí stále třásl strachy. „Ptal jsi se mě na jméno – no, jmenuji se Cristina. Cristina Calfucci.“

Ezio se uklonil. „Je mi ctí, že tě poznávám, Cristino. Ezio Auditore.“

„Znáš toho muže?“

„Vieriho? Naše cesty se občas zkříží. Ale naše rodiny se nemají nijak v lásce.“

„Už nikdy ho nechci vidět.“

„Pokud to bude v mých silách, už ho také nikdy neuvidíš.“

Stydlivě se usmála, pak řekla: „Ezio, jsem ti vděčná – proto jsem připravena dát ti po tak špatném začátku druhou šanci!“ Něžně se zasmála, políbila ho na tvář a zmizela v sídle.

Malý dav, který se shlukl okolo, Eziovi zatleskal. S úsměvem se uklonil, ale když se odvracel, věděl, že sice získal novou přítelkyni, udělal si ale také nesmiřitelného nepřítele.

„Nech Cristinu spát,“ řekl Federico znovu a vytrhl tak Ezia ze zamyšlení.

„Na to bude čas později,“ odvětil. „Musím ji vidět.“

„Dobrá, pokud musíš – pokusím se tě krýt před otcem. Ale dávej si pozor, Vieriho muži mohou být pořád poblíž.“ S tím Federico sešplhal dolů na střechu a odtud seskočil na vůz se senem v ulici vedoucí domů.

Ezio se za bratrem díval a rozhodl se ho napodobit. Vůz se zdál strašně hluboko, vzpomněl si ale na to, co ho učili, zpomalil dech, uklidnil se a soustředil.

A pak už letěl vzduchem v nejdelším skoku dosavadního života. Na okamžik ho napadlo, že špatně mířil, potlačil ale paniku a vzápětí přistál bezpečně v seně. Stačilo věřit! Trochu bezdechý, ale rozjařený úspěchem seskočil Ezio na ulici.

Slunce právě vycházelo nad kopce, venku ale bylo pořád málo lidí. Ezio se právě chystal vyrazit ke Cristininu domu, když se ulicí rozlehla ozvěna kroků. Ezio se zoufale snažil schovat, přikrčil se proto ve stínech vchodu do kostela a zadržel dech. Zpoza rohu vyšel sám Vieri se dvěma vojáky Pazziů.

„Raději bychom to měli vzdát, veliteli,“ řekl starší voják. „Už jsou dávno pryč.“

„Vím, že tu někde jsou,“ vyštěkl Vieri. „Přímo je cítím.“ Obešel s muži kostelní náměstí, ale nezdálo se, že by plánovali odejít. Sluneční svit zkracoval stíny. Ezio se proto ukryl znovu v seně a ležel tam snad celou věčnost. Byl netrpělivý, protože se nemohl dočkat, až bude moct konečně odejít. Jednou ho Vieri minul tak těsně, že Ezio prakticky cítil jeho, ale nakonec Vieri pokynul rozzlobeně mužům a zamířili pryč. Ezio ještě chvíli ležel bez hnutí, pak vylezl a dlouze vydechl úlevou. Oprášil se a rychle překonal krátkou vzdálenost, která ho dělila od Cristiny. Modlil se přitom, aby v jejím domě nebyl ještě nikdo vzhůru.

V sídle panovalo ticho, ale Ezio hádal, že sluhové už určitě vzadu v kuchyni rozdělávají oheň. Věděl, které okno patří Cristině, proto na okenice hodil hrst kamínků. Rachot mu připadal ohlušující. Čekal s bušícím srdcem. Pak otevřela okenice a objevila se na balkóně. Hleděl na svůdné křivky jejího těla rýsující se pod noční košilí. Ihned ho přemohla vášeň.

„Kdo je tam?“ zavolala tiše.

Ucouvl, aby ho viděla. „Já!“

Cristina si povzdychla, i když ne nepřátelsky. „Ezio! Měla jsem to tušit.“

„Můžu nahoru, mia colomba?“

Ohlédla se přes rameno, pak tiše odpověděla: „Dobrá. Ale jen na minutku.“

„Víc nepotřebuji.“

Zazubila se. „Opravdu?“

Zmátla ho. „Ne… promiň. Tak jsem to nemyslel! Něco ti ukážu…“ Rozhlédl se, aby se ujistil, že ulice je stále opuštěná, pak se nohou zapřel o jeden z velkých železných kruhů v šedém kameni domu, ke kterým se přivazovali koně. Vyšvihl se nahoru a ve zvětralé omítce snadno nacházel opory pro ruce i nohy. Během dvou mrknutí oka byl nahoře, přehoupl se přes zábradlí a vzal ji do náruče.

„Ach, Ezio!“ vydechla, když se políbili. „Podívej se na svoji hlavu. Co jsi zase vyváděl?“

„Nic to není. Škrábnutí.“ Ezio se odmlčel a zakřenil se. „A když už jsem nahoře, možná bych mohl dovnitř?“ nadhodil něžně.

„Kam?“

Tvářil se nevinně. „Do tvé ložnice samozřejmě.“

„No, možná. Pokud ti opravdu postačí minutka…“

V objetí prošli dvoukřídlými dveřmi do teplého světla Cristinina pokoje.

* * *

O hodinu později je probudil sluneční svit proudící dovnitř okny, ruch vozů a lidí v ulicích a – což bylo nejhorší – hlas Cristinina otce, který právě otvíral dveře ložnice.

„Cristino,“ řekl. „Je čas vstávat, děvče! Tvůj učitel tu bude každou… co to, k čertu? Ty všiváku!“

Ezio Cristinu rychle, ale tvrdě políbil. „Myslím, že bych měl jít,“ řekl, sebral šaty a vyrazil k oknu. Sešplhal dolů po zdi a zrovna si natahoval oblečení, když se Antonio Calfucci objevil na balkóně nad ním. Byl bílý vzteky.

„Perdonate, messere,“ zavolal Ezio.

„Já ti dám perdonate, messere,“ zaječel Calfucci. „Stráže! Stráže! Dostaňte toho cimice! Přineste mi jeho hlavu! A chci i jeho coglioni!“

„Už jsem se přece omluvil…“ začal Ezio, ale brány sídla už se otvíraly a ven se hrnuli vojáci Calfucciů s tasenými meči. Víceméně oblečený Ezio se dal na útěk ulicí, uhýbal vozům a klestil si cestu davem, bohatými obchodníky v ponuré černi, kupci v hnědé a červené a prostými lidmi v podomácky tkaných tunikách, a dokonce se srazil i s kostelním procesím, a to tak nečekaně, že málem svrhl na zem sochu Panny Marie, kterou mniši v černých kutnách nesli. Po nějakém čase, kdy prchal bočními uličkami a přeskakoval zdi, se nakonec zastavil a poslouchal. Ticho. Neslyšel už ani křik a klení lidí. A co se týká vojáků, ty už setřásl, tím si byl naprosto jistý.

Jen doufal, že ho signor Calfucci nepoznal. Cristina ho nezradí, tím si byl jist. A otce měla omotaného okolo malíčku. A i kdyby ho poznal, Ezio nebyl přece tak špatná partie. Jeho otec vedl jeden z největších bankovních domů ve městě a jednoho dne možná bude větší než ten Pazziů, nebo dokonce – kdoví? – i Mediciů.

Domů se vrátil zadními uličkami. Jako prvního potkal Federika, který na něj vážně pohlédl a zlověstně potřásl hlavou. „Teď to pěkně schytáš,“ řekl. „Neříkej, že jsem tě nevaroval.“

2.

Pracovna Giovanniho Auditoreho se nalézala v prvním patře a dvě velká okna, která se otvírala na široký balkón, poskytovala výhled do zahrad. Místnost byla obložená tmavým vyřezávaným dubem, jehož strohost jen nepatrně zmírňovala zdobená omítka na stropě. Naproti sobě tu stály dva stoly, ten větší patřil Giovannimu, a stěny lemovaly police nacpané účetními knihami a svitky opatřenými těžkými červenými pečetěmi. Pracovna měla každému hned na počátku říct: Tady najdete bohatství, úctu a důvěru. Giovanni Auditore stál v čele Mezinárodní banky Auditore, specializující se na půjčky Německému království, které bylo alespoň teoreticky součástí Svaté říše římské, a byl si vědom toho, jak důležitou a zodpovědnou pozici zastává. Doufal, že jeho dva starší synové brzy zmoudří a převezmou část zodpovědnosti, kterou zdědil po otci, doposud to tak ale nevypadalo. Přesto…

Z křesla za stolem se mračil na svého prostředního syna. Ezio stál nedaleko druhého stolu, za nímž obvykle sedával Giovanniho sekretář, který však nyní odešel, aby otci a synovi poskytl soukromí potřebné pro, jak se Ezio obával, velmi bolestivý rozhovor. Bylo brzké odpoledne. Tohoto předvolání se obával celé dopoledne, zároveň však využil volný čas k potřebnému spánku a k ustrojení. Hádal, že mu otec poskytl čas právě k tomu, než mu náležitě vyčiní.

„Považuješ mě za slepého a hluchého, synu?“ hromoval Giovanni. „Myslíš, že jsem neslyšel o bitce s Vierim de’ Pazzi a jeho sebrankou, k níž došlo včera v noci dole u mostu? Někdy se, Ezio, bojím, že nejsi o nic lepší než on, a Pazziové jsou nebezpeční nepřátelé.“ Ezio se chystal něco namítnout, ale otec zvedl varovně ruku. „Nech mě laskavě domluvit!“ Nadechl se. „A jako by to nestačilo, rozhodneš se ucházet o Cristinu Calfucci, dceru jednoho z nejbohatších kupců v celém Toskánsku. Ale nespokojíš se ani s tím, kdepak, ty s ní skončíš v její vlastní posteli! To je nepřípustné! Copak ti vůbec nezáleží na pověsti vlastní rodiny?“ Odmlčel se a Ezia zaskočilo, když zahlédl, jak otci zajiskřilo v očích. „Víš, co to znamená, že ano?“ pokračoval Giovanni. „Uvědomuješ si, koho mi připomínáš?“

Ezio sklopil hlavu. Překvapilo ho, když otec vstal, přistoupil k němu, objal ho paží okolo ramen a zazubil se od ucha k uchu.

„Ty malý ďáble! Připomínáš mi mě ve tvém věku!“ Vzápětí ale Gio-vanni zvážněl. „Ale nemysli si, že bych tě nemilosrdně nepotrestal, kdybych tě tolik nepotřeboval. Pamatuj, že kdyby tomu tak nebylo, poslal bych tě za strýcem Mariem a nechal ho, aby tě naverboval mezi své condottieri. To by tě snad přimělo zmoudřet! Ale musím se na tebe spolehnout, a i když asi nemáš dost rozumu, aby sis toho všiml, naše město zažívá těžké časy. Co hlava? Vidím, že už sis sundal obvaz.“

„Je mi mnohem líp, otče.“

„Tudíž ti nic nebrání soustředit se na práci, kterou jsem ti na zbytek dne nachystal.“

„Slibuji, otče.“

„Raději bys měl slib dodržet.“ Giovanni se vrátil ke stolu, z přihrádky vytáhl dopis s vlastní pečetí a podal ho synovi spolu se dvěma dokumenty v koženém pouzdru. „Chci, abys to ihned odnesl Lorenzovi de’ Medici do banky.“

„Mohu se zeptat, oč se jedná, otče?“

„Dokumenty tě nemusejí zajímat. Ale měl bys vědět, že v dopise Lorenza informuji o dění v Miláně. Připravoval jsem ho celé dopoledne. Nikdo se o tom nesmí dozvědět, ale když se ti nesvěřím, nikdy se nenaučíš zodpovědnosti. Proslýchá se, že se chystá spiknutí proti vévodovi Galeazzovi – musím přiznat, že je to pořádný darebák, ale Florencie si nemůže dovolit, aby k došlo k destabilizaci vlády v Miláně.“

„Kdo je do celé věci zapletený?“

Giovanni přimhouřil oči a zadíval se na syna. „Říká se, že hlavními spiklenci jsou Giovanni Lampugnani, Gerolamo Olgiati a Carlo Visconti, ale vypadá to, že v tom má prsty i náš drahý Francesco de’ Pazzi a že jim nejde jen o ovládnutí politické scény ve dvou městských státech. Gonfalonier vzal prozatím Franceska do vazby, ale Pazziové si to rozhodně nenechají líbit.“ Giovanni zmlkl. „Tak. Už jsem ti řekl až příliš. Postarej se, aby se ty papíry dostaly Lorenzovi co nejrychleji do rukou. Slyšel jsem, že se brzy chystá vyrazit do Careggia, aby se nadýchal venkovského vzduchu, a když je kočka pryč…“

„Hned mu je odnesu.“

„Hodný kluk. Teď jdi!“

Ezio vyrazil zadními uličkami, protože ho ani nenapadlo, že by po něm Vieri mohl stále pátrat. V tiché ulici jen kousek od Banky Medici se ale najednou objevil před Eziem. Ten se obrátil, jen aby zjistil, že mu Vieriho muži blokují únikovou cestu. Znovu se otočil. „Promiň, prasátko,“ zakřičel na Vieriho, „ale teď nemám čas nakopat ti znovu zadnici.“

„Nebudu to já, komu nakopou zadek,“ křikl Vieri. „Jsi v pasti. Ale neboj, na pohřeb ti pošlu pěkný věnec.“

Pazziho muži se blížili. Vieri už určitě věděl o otcově zatčení. Ezio se zoufale rozhlédl. Vysoké domy a zdi okolo omezovaly jeho možnosti. Brašnu s drahocennými dokumenty si přehodil přes rameno, vybral si nejvhodnější dům a vyskočil na jeho stěnu. Nohama i rukama se zachytil hrubě otesaného kamene a vyšplhal po něm na střechu. Tam se na okamžik zastavil a pohlédl dolů na podrážděného Vieriho. „Nemám čas na to, abych tě pochcal,“ řekl, co nejrychleji přeběhl po střeše, a jakmile se zbavil pronásledovatelů, seskočil mrštně na zem.

O chvíli později už vcházel do banky, kde zahlédl Boetia, jednoho z Lorenzových nejdůvěryhodnějších sluhů. Měl štěstí. Ezio si k němu pospíšil.

„Hej, Ezio! Kam tak spěcháš?“

„Boetio, nemám času nazbyt. Přináším dopisy od otce pro Lorenza.“

Boetio zvážněl a rozpřáhl ruce. „Ahimè, Ezio! Přišel jsi pozdě. Odjel do Careggia.“

„Pak musíš zařídit, aby je co nejdřív dostal.“

„Určitě bude za den, za dva zpátky. V dnešní době…“

„Začínám pomalu zjišťovat, v jaké době to žijeme! Postarej se, aby je dostal, Boetio, a tajně! Jak jen to půjde!“

Jakmile se vrátil domů, zamířil rychle do otcovy pracovny, přičemž ignoroval jak srdečné volání Federika, který se líně rozvaloval pod stromem v zahradě, tak snahu otcova sekretáře Giulia zabránit mu v tom, aby vstoupil do Giovanniho vnitřní svatyně. Když vešel, našel otce hluboce zabraného do rozhovoru s florentským nejvyšším soudcem, s gonfalonierem Ubertem Albertim. Nijak ho to nepřekvapilo, protože muži byli staří přátelé a Ezio se choval k Albertimu jako ke strýci. Všiml si však, že se oba tváří nesmírně vážně.

„Ezio, chlapče!“ zvolal Uberto bodře. „Jak se máš? Vidím, že jsi jako obvykle uhoněný.“

Ezio pohlédl naléhavě na otce.

„Snažím se uklidnit tvého otce,“ pokračoval Uberto. „Víš, děje se spousta nepříjemných věcí, ale,“ obrátil se k Giovannimu a hlas mu zvážněl, „hrozba byla odstraněna.“

„Předal jsi dokumenty?“ zeptal se Giovanni rázně.

„Ano, otče. Ale vévoda Lorenzo už odjel.“

Giovanni se zamračil. „Nečekal jsem, že odjede tak brzy.“

„Nechal jsem je u Boetia,“ řekl Ezio. „Odevzdá je, jak jen to půjde.“

„To možná nebude stačit,“ řekl Giovanni temně.

Uberto ho poplácal po zádech. „Podívej,“ řekl. „Jedná se o jeden, nanejvýš dva dny. Franceska máme pod zámkem. Co by se mohlo v tak krátké době stát?“

Zdálo se, že Giovanniho nepatrně uklidnil, ale Ezio poznal, že si muži potřebují promluvit a jeho přítomnost není žádaná.

„Jdi najít matku a sestru,“ řekl Giovanni. „Měl bys trávit čas i se zbytkem rodiny, ne jen s Federicem, víš? A měl by sis odpočinout, později tě budu ještě potřebovat.“ Mávnutím ruky Ezia propustil.

Procházel se domem, kývl na pozdrav jednomu či dvěma rodinným sluhům a také Giuliovi, který pospíchal zpátky do pracovny s hromadou papírů v podpaží a jako obvykle se tvářil uštvaně. Ezio zamával bratrovi, který nadále odpočíval v zahradě, ale necítil potřebu připojit se k němu. Kromě toho mu otec poručil, aby dělal společnost matce a sestře a Ezio moc dobře věděl, že po rozhovoru, který spolu ten den vedli, by měl otce raději poslechnout.

Sestru našel v lodžii, kde seděla s Petrarcovou knihou v rukou, ale nečetla si. No jasně. Věděl, že je zamilovaná.

„Ciao, Claudie,“ pozdravil ji.

„Ciao, Ezio. Kdes byl?“

Ezio rozpřáhl ruce. „Zařizoval jsem něco pro otce.“

„To ale není vše, jak jsem slyšela,“ opáčila, ale její úsměv byl slabý a strojený.

„Kde je matka?“

Claudia si povzdychla. „Šla za tím mladým malířem, o kterém všichni mluví. Však víš, za tím, který právě dokončil studia u Verrocchia.“

„Opravdu?“

„Copak se nezajímáš o nic, co se v domě děje? Zaplatila si u něj nějaké obrazy. Je přesvědčena, že to bude dobrá investice.“

„To je celá matka!“

Claudia neodpověděla a Ezio si poprvé doopravdy všiml, jak je smutná. Bylo jí šestnáct, ale kvůli smutnému výrazu vypadala starší.

„Co se děje, sorellina?“ zeptal se a posadil se na kamennou lavičku vedle ní.

Povzdychla si a nešťastně se na něj usmála. „Jde o Duccia,“ řekla nakonec.

„Co je s ním?“

Oči se jí naplnily slzami. „Zjistila jsem, že je mi nevěrný.“

Ezio se zamračil. Duccio byl s Claudií prakticky zasnoubený, a přestože ještě nedošlo k oficiálnímu oznámení…

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se a objal ji paží okolo ramen.

„Děvčata.“ Utřela si oči a pohlédla na něj. „Myslela jsem, že jsou moje přítelkyně, ale myslím, že jim udělalo radost, když mi to mohly říct.“

Ezio rozzlobeně vstal. „Pak nejsou o nic lepší než harpyje! Je ti líp bez něj.“

„Ale já ho milovala!“

Ezio se na okamžik odmlčel. „Určitě? Možná sis to jen myslela. Co k němu cítíš teď?“

Claudiiny oči byly suché. „Ráda bych, aby trpěl, třeba jen trochu. Opravdu mě ranil, Ezio.“

Ezio se zadíval na sestru a všiml si smutku v jejích očích, smutku a nemalého vzteku. Srdce mu ztvrdlo.

„Pak bych ho měl asi navštívit.“

* * *

Duccio Dovizi nebyl doma, ale správce Eziovi prozradil, kde ho najde. Ezio přešel přes Ponte Vecchio a zamířil na západ podél jižního břehu Arna ke kostelu San Jacopo Soprano. Nedaleko se rozkládaly odloučené zahrady, kde si dávali dostaveníčka milenci. V Eziovi kvůli sestře pěnila krev, přesto potřeboval víc než drby, aby uvěřil tomu, že Duccio byl Claudii nevěrný, zdálo se ale, že se o tom brzy přesvědčí sám.

A opravdu. Netrvalo dlouho a na lavičce u řeky zahlédl blonďatého mladíka v přepychovém šatu, který paží objímal neznámou tmavovlasou dívku. Opatrně se k nim blížil.

„Miláčku, je překrásný,“ řekla dívka a zvedla ruku. Ezio uviděl, že se jí na prstě blýská diamantový prsten.

„Pro tebe jen to nejlepší, amore,“ předl Duccio, přitáhl si ji blíž a políbil ji.

Ale dívka se odtáhla. „Ne tak rychle. Nemůžeš si mě jednoduše koupit. Scházíme se teprve krátce a já slyšela, že jsi zasnoubený s Claudií Auditore.“

Duccio si odplivl. „Skončilo to. A kromě toho otec říká, že můžu získat lepší partii, než je ona.“ Stiskl jí zadeček. „Třeba tebe!“

„Birbante! Projděme se napřed.“

„Vím o něčem mnohem zábavnějším,“ řekl Duccio a vsunul jí ruku mezi nohy.

To Eziovi stačilo. „Hej, lurido porco,“ vyštěkl.

Zaskočený Duccio se otočil a pustil dívku. „Hej, Ezio, příteli,“ zvolal, jeho hlas ale zněl nervózně. Kolik toho Ezio viděl? „Asi neznáš moji… sestřenici?“

Ezia zrada bývalého přítele rozzuřila, proto přistoupil blíž a udeřil ho rovnou do obličeje. „Duccio, měl by ses stydět! Urážíš moji sestru, když se taháš s touhle… s touhle puttana!“

„Komu říkáš puttana?“ zavrčela dívka, ale vstala a ucouvla.

„Myslel bych si, že i holka jako ty má na víc,“ řekl Ezio. „Opravdu si myslíš, že z tebe udělá dámu?“

„Takhle s ní nemluv,“ zasyčel Duccio. „Alespoň je štědřejší než tvoje upjatá sestřička. Ale asi má díru stejně suchou jako jeptiška. Škoda, mohl jsem ji pár věcí naučit. Na druhou stranu…“

Ezio ho chladně přerušil. „Zlomil jsi jí srdce, Duccio…“

„Opravdu? Jaká škoda.“

„A já ti za to zlomím ruku.“

Dívka zaječela a dala se na útěk. Ezio kňučícího Duccia popadl a praštil mu rukou o okraj kamenné lavice, na které ještě před okamžikem celý nadržený seděl. Zatlačil na předloktí tak silně, až Ducciovi vyhrkly slzy.

„Přestaň, Ezio! Prosím! Jsem otcův jediný syn!“

Ezio na něj znechuceně pohlédl, ale pustil ho. Duccio spadl na zem, překulil se a s fňukáním si přitiskl zhmožděnou paži k hrudi. Nádherné šaty měl potrhané a špinavé.

„Nestojíš za námahu,“ řekl mu Ezio. „Ale pokud nechceš, abych změnil názor na tvoji ruku, drž se od Claudie dál. A stejně tak i ode mě.“

Poté se Ezio vydal dlouhou cestou domů a toulal se podél břehu až skoro do polí. Když zamířil zpátky, stíny už se prodlužovaly, jeho mysl ale byla klidnější. Říkal si, že není správné, aby se muž nechal ovládnout zlostí.

Nedaleko domu zahlédl mladšího bratra, kterého od včerejšího rána neviděl. Vřele chlapce pozdravil. „Ciao, Petruccio. Co tu děláš? Zase jsi utekl učiteli? A neměl bys už být v posteli?“

„Nebuď hloupý. Už jsem skoro dospělý. Za pár let ti určitě pořádně napráskám!“ Bratři se zakřenili. Petruccio si k hrudi tiskl vyřezávanou skříňku z hrušňového dřeva. Byla otevřená a Ezio uvnitř zahlédl hrst bílých a hnědých pírek. „To je orlí peří,“ vysvětlil chlapec. Ukázal na vrchol věže nedaleké budovy. „Tam nahoře je staré hnízdo. Mláďata se asi vylíhla a odlétla. V omítce se zachytila spousta peří.“ Petruccio se na bratra prosebně zadíval. „Ezio, mohl bys mi trochu přinést?“

„Na co ho chceš?“

Petruccio sklopil oči. „To je tajemství,“ řekl.

„Když ti ho přinesu, půjdeš domů? Je už pozdě.“

„Ano.“

„Slibuješ?“

„Slibuji.“

„Tak dobrá.“ No, pomyslel si Ezio, Claudii už jsem dneska laskavost prokázal, takže není důvod, abych nepomohl i Petrucciovi.

Vyšplhat nahoru na věž nebylo nijak snadné, protože kámen byl hladký a Ezio musel hledat opory pro prsty ve spárách. O něco výš mu pak pomohly ozdobné reliéfy. Nakonec mu to trvalo půl hodiny a posbíral patnáct pírek, víc jich neviděl. Snesl je dolů Petrucciovi.

„Jedno jsi minul,“ řekl Petruccio a ukázal.

„Do postele!“ zavrčel Ezio.

Petruccio se dal na útěk.

Ezio doufal, že dárek matku potěší. Petrucciova tajemství se dala snadno rozlousknout.

Usmál se a vešel do domu.

3.

Následující ráno se Ezio vzbudil pozdě, ke své úlevě však zjistil, že pro něj otec nemá žádný naléhavý úkol. Zatoulal se do zahrady, kde našel matku, která dohlížela na práci na třešních, jejichž květy právě začínaly opadávat. Když ho zahlédla, usmála se a pokynula mu. Maria Auditore byla vysoká, důstojná žena něco po čtyřicítce. Dlouhé černé vlasy si splétala pod bílý mušelínový čepec ozdobený černými a zlatými barvami rodu.

„Ezio! Buon’ giorno.“

„Madre.“

„Jak se máš? Doufám, že lépe.“ Něžně se dotkla rány na jeho hlavě.

„Jsem v pořádku.“

„Otec říkal, že si máš odpočinout.“

„Nepotřebuji odpočívat, mami!“

„No, v každém případě tě dnes dopoledne nečeká nic vzrušujícího. Otec požádal, abych si tě vzala na starost. Vím, co jsi provedl.“

„Netuším, o čem mluvíš.“

„Nehraj se mnou žádné hry, Ezio. Vím o tvé bitce s Vierim.“

„Šíří odporné klepy o naší rodině. To mu nemohlo projít.“

„Vieri je nervózní, hlavně po otcově zatčení.“ Zamyšleně se odmlčela. „Francesco de’ Pazzi možná není dobrý člověk, ale nikdy bych neřekla, že se zaplete do spiknutí s cílem zavraždit vévodu.“

„Co se s ním stane?“

„Až se vrátí vévoda Lorenzo, postaví Franceska před soud. Tvůj otec asi předstoupí jako korunní svědek.“

Ezio zneklidněl.

„Žádný strach, nemáš se čeho obávat. A já od tebe nebudu žádat nic, co by se ti příčilo – vlastně chci, abys mě doprovodil na schůzku. Nebude trvat dlouho a myslím, že se pobavíš.“

„Rád ti pomohu, mami.“

„Tak pojď. Není to daleko.“

Opustili palác a ruku v ruce se vydali ke katedrále, do malé čtvrtě, kde měli dílny a ateliéry mnozí florentští umělci. Na některých místech, jako třeba v dílně Verrocchia nebo stále slavnějšího Alessandra di Moriano Filipepiho, který si získal přezdívku Botticelli, panoval čilý ruch, pomocníci a učedníci tu drtili barvy a míchali odstíny, jiná místa ale působila skromněji. A právě u podobných dveří se Maria zastavila a zaklepala. Ihned je otevřel pohledný, pěkně oblečený mladý muž, téměř švihák, ale atletické postavy, s kšticí tmavě hnědých vlasů a bohatým vousem. Mohl být tak o šest či sedm let starší než Ezio.

„Madonno Auditore! Vítejte! Očekával jsem vás.“

„Leonardo, buon’ giorno.“ Vyměnili si formální polibky. Ezia napadlo, že umělec musí být s jeho matkou skutečně zadobře, muž se mu ale ihned zalíbil. „A to je můj syn Ezio,“ pokračovala Maria.

Umělec se uklonil. „Leonardo da Vinci,“ řekl. „Molto onorato, signore.“

„Maestro.“

„To ještě ne,“ usmál se Leonardo. „Ale kde mám hlavu? Vstupte, vstupte! Počkejte tady, podívám se, jestli můj pomocník nenajde nějaké víno, než přinesu vaše obrazy.“

Ateliér nebyl nijak velký a harampádí všude kolem ho ještě zmenšovalo. Na stolech byly navršeny kostry ptáků a malých savců a nádoby s čirou tekutinou obsahovaly roztodivné organické předměty, které Ezio jen stěží poznával. Na širokém ponku vzadu v místnosti stály prapodivné konstrukce ze dřeva a dva stojany nesly ještě nedokončené malby, jejichž odstíny byly tmavší a obrysy méně zřetelné, než bylo obvyklé. Ezio s Marií si udělali pohodlí. Z vnitřního pokoje vyšel pohledný mladíček a na podnose nesl víno a drobné zákusky. Obsloužil je, stydlivě se usmál a odešel.

„Leonardo je velmi nadaný.“

„Když to říkáš, madre. Já se v umění zrovna nevyznám.“ Ezio věděl, že v budoucnu bude kráčet v otcových šlépějích, přestože se hluboko v jeho nitru ukrývaly vzdorné, dobrodružné sklony, které se k florentskému bankéři zrovna nehodily. V každém případě se stejně jako starší bratr považoval spíše za muže činu než za umělce či znalce umění.

„Víš, sebevyjádření je nezbytné k tomu, abys pochopil život a dokázal žít naplno.“ Pohlédla na něj. „Sám by sis měl najít nějaký způsob, jak se uvolnit.“

To Ezia podráždilo. „Já se dokážu uvolnit.“

„Já nemluvím o běhnách,“ opáčila matka věcně.

„Matko!“ Ale Maria jen pokrčila rameny a našpulila rty. „Bylo by dobré, kdyby ses spřátelil s někým, jako je Leonardo. Myslím, že má před sebou slibnou budoucnost.“

„Podle toho, jako to tady vypadá, s tebou nemohu souhlasit.“

„Nebuď drzý!“

Přerušil je Leonardo, který se vynořil z vnitřní části domu s dvěma bednami. Jednu postavil na zem. „Mohl byste mi prosím pomoct?“ zeptal se Ezia. „Požádal bych Agniola, ale musí zůstat a hlídat dílnu. A taky by asi nebyl na tuhle práci dost silný, chudáček.“

Ezio se sehnul, zvedl bednu a překvapilo ho, jak je těžká. Téměř ji upustil.

„Opatrně!“ varoval ho Leonardo. „Obrazy uvnitř jsou křehké a vaše matka mi za ně právě zaplatila celé jmění!“

„Půjdeme?“ řekla Maria. „Nemůžu se dočkat, až je rozvěsím. Vybrala jsem místa, se kterými budeš, jak doufám, souhlasit,“ dodala. Ezio se nepatrně zamračil. Zasloužil si začínající umělec opravdu takovou úctu?

Během chůze Leonardo přátelsky rozprávěl a Ezio zjistil, že si ho muž svým šarmem navzdory všemu získal. A přesto ho na něm něco instinktivně znepokojovalo, něco, co nedokázal tak úplně popsat. Že by chlad? Odstup, který si udržoval od ostatních? Anebo to, že žil s hlavou v oblacích jako tolik jiných umělců, jak Ezio slyšel? Přesto k němu Ezio cítil okamžitou, podvědomou úctu.

„A copak děláte vy, Ezio?“ zeptal se Leonard.

„Pracuje pro otce,“ odvětila Maria.

„Ach. Finančník! Tak to jste se narodil ve správném městě.“

„Je to dobré město i pro umělce,“ namítl Ezio. „Má spoustu bohatých patronů.“

„Ale je nás tu tolik,“ zabručel Leonardo. „Je těžké upoutat pozornost. Proto vaší matce tolik dlužím. Má skutečně dobré oko!“

„Věnujete se jen malování?“ zeptal se Ezio, protože si vzpomněl na rozličné věci v ateliéru.

Leonardo se zatvářil přemýšlivě. „To je těžká otázka. Popravdě mám problém soustředit se jen na jednu věc, když jsem se teď osamostatnil. Miluji malování a vím, že jsem v něm dobrý, ale… od počátku před sebou vidím výsledek, proto je pro mě občas těžké dílo dokončit. K tomu mě musí někdo dotlačit! Ale to není vše. Často mám pocit, jako by mé dílo postrádalo… já nevím… asi smysl. Chápete?“

„Měl by sis víc věřit, Leonardo,“ řekla Maria.

„Děkuji vám, ale existují chvíle, kdy bych se raději věnoval něčemu praktičtějšímu, práci, která by měla přímý dopad na lidský život. Chci život pochopit, zjistit, jak funguje, jak všechno funguje.“

„To byste musel mít sto životů,“ namítl Ezio.

„Kéž by! Vím, co chci probádat: architekturu, anatomii, a dokonce i mechaniku. Nechci zachytit svět štětcem, chci ho změnit!“

Vyzařoval takové nadšení, že Ezio byl spíše ohromený než podrážděný – ten muž se očividně nechvástal. Spíše se zdálo, jako by ho všechny nápady, které se mu honily hlavou, trýznily. Ezia napadlo, že jim Leonardo snad vzápětí řekne, že se zabývá i hudbou a poezií!

„Chcete tu bednu na chvíli postavit a odpočinout si, Ezio?“ zeptal se Leonardo. „Možná je na vás příliš těžká.“

Ezio zaskřípal zuby. „Ne, grazie. Stejně už jsme skoro na místě.“

Když dorazili do paláce Auditore, vnesl bednu do vstupní haly a postavil ji na zem tak pomalu a opatrně, jak jen mu bolavé svaly dovolovaly. Ulevilo se mu víc, než byl ochotný přiznat i sám sobě.

„Děkuji ti, Ezio,“ řekla matka. „Myslím, že teď už si poradíme i bez tebe. Pokud nám ale chceš pomoct obrazy pověsit…“

„Děkuji, matko. Tuhle práci myslím přenechám raději vám dvěma.“

Leonardo napřáhl ruku. „Rád jsem vás poznal, Ezio. Doufám, že se brzy zase setkáme.“

„Anch’io.“

„Zavolej jednoho ze sluhů, aby Leonardovi pomohl,“ řekla Maria.

„Ne,“ odpověděl Leonardo. „Raději se o to postarám sám. Jen si představte, že by někdo některou z beden upustil!“ Podřepl a jednou rukou zvedl bednu, kterou Ezio postavil na zem. „Půjdeme?“ oslovil Marii.

„Tudy,“ řekla Maria. „Sbohem, Ezio. Uvidíme se u večeře. Pojď, Leonardo.“

Ezio se díval, jak odchází chodbou. Leonardo si očividně úctu zasloužil.

Pozdě odpoledne se přihnal (jako obvykle) Giulio a řekl mu, že si ho otec žádá v pracovně. Ezio si pospíšil za sekretářem dlouhou, dubem obkládanou chodbou do zadní části sídla.

„Ach, Ezio! Pojď dovnitř, chlapče,“ řekl Giovanni vážně a věcně. Stál za stolem, na kterém ležely dva objemné dopisy zabalené v pergamenu a zapečetěné.

„Vévoda Lorenzo se prý vrátí zítra nebo nejpozději pozítří,“ řekl Ezio.

„Já vím. Ale nesmíme ztrácet čas. Chci, abys tohle odnesl jistým známým tady ve městě.“ Přisunul k němu po stole dopisy.

„Ano, otče.“

„Také potřebuji, abys vyzvedl zprávu, kterou přinesl poštovní holub do holubníku na náměstí na konci ulice. Snaž se, aby tě u toho nikdo neviděl.“

„Postarám se o to.“

„Dobře. Až skončíš, hned se sem vrať. Musíme si promluvit o důležitých věcech.“

„Ano.“

„Chovej se slušně. Tentokrát žádné rvačky.“

Ezio se rozhodl zajít napřed do holubníku. Věděl, že před soumrakem bude na ulici jen málo lidí – po setmění ale náměstí zaplní davy Florenťanů na večerní promenádě. Když dorazil k cíli, všiml si nápisů na zdi za holubníkem a nad ním. Zmátlo ho to. Objevily se tu teprve nedávno, nebo si jich prostě nikdy dřív nevšiml? V pečlivě napsaných slovech poznal citát z knihy Kazatel: KDOŽ ROZMNOŽUJE UMĚNÍ, ROZMNOŽUJE BOLEST. O kousek níž někdo hrubším písmem dopsal: KDE JE PROROK?

Rychle se ale soustředil zase na úkol. Okamžitě poznal, o kterém holubovi otec mluvil – byl to jediný pták s lístkem na noze. Rychle vzkaz vyňal a opatrně posadil holuba zpátky na římsu, pak ale zaváhal. Měl by si ho přečíst? Nebyl zapečetěný. Rychle lístek rozvinul a zjistil, že na něm stojí jediné jméno: Francesco de’ Pazzi. Ezio pokrčil rameny. Tušil, že otci řekne víc než jemu. Nechápal, proč by ho mělo dál zajímat jméno Vieriho otce, který se možná podílel na spiknutí s cílem svrhnout vévodu milánského – to všechno už Giovanni věděl. Možná se ale jednalo o nějaké potvrzení.

Ale musel si pospíšit. Schoval lístek do váčku u opasku a zamířil na adresu uvedenou na první obálce. Překvapilo ho, že ho zavedla do čtvrti červených luceren. Častokrát ji navštívil s Federicem – tedy, než poznal Cristinu – ale nikdy se tam necítil příjemně. Ruku pro jistotu položil na jílec dýky a pomalu se blížil ke špinavé uličce, kam ho otec poslal. Adresa ho zavedla k malé, špatně osvětlené hospodě, kde podávali levné chianti v hliněných pohárech.

Netušil, co dál, protože se zdálo, že uvnitř nikdo není, proto ho překvapilo, když se vedle něj ozval hlas.

„Jsi Giovanniho kluk?“

Otočil se a uviděl před sebou hrubě vyhlížejícího muže, jehož dech páchl po cibuli. Doprovázela ho žena, která možná kdysi bývala pěkná, ale zdálo se, jako by z ní posledních deset let všechnu krásu sedřelo. Zůstala jí jen v jasných, inteligentních očích.

„Ne, idiote,“ řekla muži. „Prostě náhodou vypadá jako jeho táta.“

„Něco pro nás máš,“ řekl muž a nevěnoval ženě pozornost. „Dej mi to.“

Ezio zaváhal. Znovu zkontroloval adresu. Byl na správném místě.

„Dej to sem, příteli,“ řekl muž a naklonil se blíž. Ezia zasáhl jeho dech. Copak se ten chlap živil jen cibulí a česnekem?

Vložil dopis muži do dlaně, ten ho ihned sevřel a schoval do koženého vaku u boku.

„Hodný kluk,“ řekl muž a usmál se. Ezia překvapilo, že úsměv propůjčil jeho tváři jistou – a překvapující – vznešenost. Jeho slovům ale ne. „A žádný strach,“ dodal. „Nejsme nakažliví.“ Zaváhal, pohlédl na ženu a dodal: „Aspoň já ne.“

Žena se zasmála a uhodila ho do paže. Pak oba zmizeli.

Eziovi se ulevilo, když vyšel na ulici. Adresa na druhé obálce ho vedla do ulice na západ od Baptisteria. Byla to mnohem lepší čtvrť, ale v tuhle denní dobu tichá. Pospíšil si přes město.

Pod obloukem, který se klenul přes ulici, na něj čekal statný muž. Vypadal jako voják. Jeho oděv připomínal kožené šaty venkovanů, voněl ale čistě a svěže a byl oholený.

„Tady,“ zavolal.

„Něco pro vás mám,“ řekl Ezio. „Od…“

„Giovanniho Auditoreho?“ Muž sotva šeptal.

„Sì.“

Muž se rozhlédl po ulici. Jen o kus dál rozžíhal ponocný lucerny. „Sledovali tě?“

„Ne. Proč by měli?“

„To je jedno. Dej mi ten dopis. Rychle.“

Ezio mu ho podal.

„Situace se přiostřuje,“ řekl muž. „Pověz otci, že dnes v noci zakročí. Raději by měl utéct.“

To Ezia zaskočilo. „Cože? O čem to mluvíte?“

„Už tak jsem ti řekl příliš. Pospěš si domů.“ Vzápětí splynul se stíny.

„Počkejte!“ zavolal za ním Ezio. „O co tu jde? Vraťte se!“

Ale muž zmizel.

Ezio se rychle vydal k ponocnému. „Kolik je hodin?“ zeptal se. Muž přimhouřil oči a zadíval se na nebe. „Už hodinu jsem ve službě,“ řekl. „Takže je kolem dvacáté.“

Ezio v duchu rychle počítal. Z paláce odešel asi před dvěma hodinami a bude trvat dobrých dvacet minut, než se vrátí domů. Dal se do běhu. Srdce se mu sevřelo neblahým tušením.

Sotva se ocitl na dohled sídla Auditoreů, poznal, že je něco v nepořádku. Nesvítilo se tu a velké vstupní dveře zely dokořán. Přidal do kroku a v běhu volal: „Otče! Federico!“

Velká vstupní hala paláce byl tmavá a prázdná, bylo tu ale dost světla na to, aby Ezio spatřil převrácené stoly, rozmlácené židle a rozbitý porcelán a sklo. Někdo strhl Leonardovy obrazy ze zdi a rozřezal je nožem. Ze tmy k němu doléhal pláč, ženský pláč: matka!

Vykročil po zvuku, když tu se za ním pohnul stín a zvedl něco nad hlavu. Ezio se otočil a zachytil těžký stříbrný svícen, kterým se mu někdo ohnal po hlavě. Divoce trhl, útočník svícen pustil a vyplašeně vykřikl. Ezio odhodil svícen stranou, popadl útočníka za paži a odvlekl ho blíž k světlu. V srdci měl vraždu. Vytrhl dýku z pochvy.

„Ach! Ser Ezio! To jste vy! Díkybohu!“

Ezio hlas poznal a nyní poznal i tvář, hospodyni Annettu, houževnatou venkovanku, která rodině sloužila už roky.

„Co se stalo?“ zeptal se Annetty, vzal ji za zápěstí a málem s ní zatřásl, taková ho ovládla úzkost a panika.

„Přišly městské stráže. Zatkly vašeho otce a Federika – vzaly s sebou dokonce i malého Petruccia, vyrvaly ho vaší matce z náruče!“

„Kde je moje matka? Kde je Claudie?“

„Tady jsme,“ ozval se ze stínů roztřesený hlas. Objevila se Claudia a o paži se jí opírala matka. Ezio postavil jednu židli zpátky na nohy, aby si matka mohla sednout. V tlumeném světle viděl, že Claudia krvácí a šaty má špinavé a potrhané. Maria ho ani nevzala na vědomí. Seděla na židli, tiše kvílela a kolébala se. V rukou pevně svírala skříňku z hrušňového dřeva, kterou jí ani ne před dvěma dny – před celou věčností – daroval Petruccio.

„Můj Bože, Claudie! Jsi v pořádku?“ Pohlédl na ni a popadl ho vztek. „Udělali…“

„Ne, jsem v pořádku. Trochu mě ztloukli, protože si mysleli, že jim budu schopna říct, kde jsi. Ale matka… ach, Ezio, otce, Federika a Petruccia odvedli do paláce Vecchio!“

„Vaše matka je v šoku,“ řekla Annetta. „Když se jim vzepřela, oni…“ Hlas jí selhal. „Bastardi!“

Ezio rychle přemýšlel. „Tady nejste v bezpečí. Můžeš je někam vzít, Annetto?“

„Ano, ano… k sestře. Tam budou v bezpečí.“ Annetta ze sebe sotva vypravila slovo, protože se zajíkala strachem a úzkostí.

„Musíme jednat rychle. Stráže se pro mě určitě vrátí. Claudie, matko, nesmíme ztrácet čas. Nic s sebou neberte, prostě jděte s Annettou. Hned! Claudie, podepři maminku.“

V šoku je vyvedl ven z rozvráceného domova, kousek je doprovodil, pak je nechal ve schopných rukách Annetty, která se pomalu začala vzpamatovávat. Eziova mysl horečnatě pracovala, protože strašlivý zvrat událostí otřásl jeho světem v základech. Zoufale se snažil pochopit, co se stalo, co musí udělat, aby zachránil otce a bratry… Ihned si uvědomil, že musí najít způsob, jak se sejít s otcem, a zjistit, co útok a hrůzu, která rodinu potkala, přivodilo. Ale palác Vecchio! Byl si jist, že jeho rodinu zavřeli do dvou malých cel ve věži. Možná existuje šance… Ale palác připomínal pevnost. A dnes v noci určitě zdvojnásobili stráže.

Přinutil se zklidnit a uvažovat jasně. Plížil se ulicemi k Piazze della Signoria, tiskl se ke zdem a vzhlížel nahoru. Na cimbuří a nahoře na věži hořely pochodně a ozařovaly obrovský, rudý stylizovaný květ lilie, znak města, a velké hodiny v patě věže. Ezio zamžoural výš a zdálo se mu, že v malém zamřížovaném okně u vrcholu věže vidí tlumenější svit svíčky. Před velkými vraty paláce stály stráže a další hlídaly na cimbuří. Ale nahoře na věži Ezio nikoho neviděl a cimbuří věže naštěstí trčelo nad okno, ke kterému se potřeboval dostat.

Obešel náměstí a dostal se k úzké uličce, která vedla pryč od náměstí a podél severní strany paláce. Naštěstí se kolem pořád procházeli lidé a užívali si večerního vzduchu. Eziovi se najednou zdálo, jako by existoval v úplně jiném světě než oni, jako by byl odříznutý od společnosti, ve které se sotva před třemi či čtyřmi krátkými hodinami cítil jako ryba ve vodě. Nazlobilo ho pomyšlení, že pro tyhle lidi běží život ve stále stejných kolejích, zatímco život jeho rodiny byl zničen. Srdce se mu znovu sevřelo zlostí a strachem. Ale pak se přinutil soustředit na úkol před sebou a na tváři se mu usadil tvrdý, odhodlaný výraz.

Stěna nad ním byla prudká a závratně vysoká, ale byla tma, což mohl využít. A co víc, kamení, ze kterého byl palác postaven, bylo hrubě otesané, takže se mu po něm dobře poleze. Problémem budou stráže na severním cimbuří, ale s těmi se už nějak vypořádá. Doufal, že většina stráží bude hlídkovat na západní straně, která tvořila hlavní průčelí budovy.

Zhluboka se nadechl, rozhlédl se – v tmavé uličce nikdo nebyl – a skočil. Pevně se chytil stěny, zapřel se nohama v měkkých kožených botách a začal šplhat vzhůru.

Na cimbuří přistál v podřepu a šlachy v lýtkách se mu bolestivě napínaly. Stáli tu dva vojáci, byli k němu ale otočení zády a hleděli na osvětlené náměstí pod sebou. Ezio zůstal na okamžik nehybně dřepět, dokud se neujistil, že je na sebe neupozornil. V podřepu se k nim rozběhl a zaútočil. Popadl je za krk, strhl dozadu a využil jejich vlastní váhy a momentu překvapení a povalil je na záda. Bleskurychle jim strhl přilby a vší silou jim srazil hlavy dohromady. Omráčil je dřív, než se mohli třeba jen zatvářit překvapeně. Ezio věděl, že kdyby se mu to nepovedlo, bez váhání by je podřízl.

Znovu zůstal nehybně stát a těžce dýchal. Teď ho čekala věž. Její kámen byl víc ohlazený a šplhalo se mu mnohem obtížněji. A co hůř, musel lézt dokola ze severu na západ, aby se dostal k oknu cely. Modlil se, aby nikdo na náměstí ani na cimbuří nevzhlédl. Nechtěl, aby ho srazil šíp z kuše, když už se dostal tak daleko.

Roh, kde se severní stěna napojovala na západní, vypadal téměř beznadějně. Ezio zůstal na okamžik viset ztuhle na zdi a hledal nějaký výstupek, který snad ani neexistoval. Pohlédl dolů a uviděl, jak se jeden z vojáků hluboko pod ním zadíval nahoru. Jasně viděl jeho bledou tvář a oči. Přitiskl se ke stěně. V tmavém oblečení byl na zdi asi stejně nenápadný jako šváb na bílém ubruse. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu ale muž sklopil zrak a hlídkoval dál. Viděl ho? Nevěřil snad tomu, co vidí? Eziovi bušilo srdce v krku. Teprve po dlouhé minutě se dokázal uvolnit a vydechnout.

Po obrovském vypětí se nakonec přece jen dostal k cíli. S povděkem se posadil na úzkou římsu okna a nahlédl do úzké cely. Bůh je milosrdný, pomyslel si, když poznal otcovu postavu. Stál zády k němu a zdálo se, že v tlumeném svitu svíčky něco čte.

„Otče!“ zavolal tiše.

Giovanni se rychle otočil. „Ezio! U Božího jména, jak ses sem…“

„Na tom nezáleží, otče.“ Giovanni se přiblížil a Ezio spatřil, že otcovy ruce jsou zkrvavené a zhmožděné a tvář bledá a napjatá. „Můj Bože, otče, co ti to provedli?“

„Trochu mě zbili, ale jsem v pořádku. Důležitější je, co je s tvou matkou a sestrou?“

„Jsou v bezpečí.“

„S Annettou?“

„Ano.“

„Díkybohu.“

„Co se stalo, otče? Očekával jsi to?“

„Ne tak rychle. Zatkli Federika i Petruccia – myslím, že jsou v cele za tou mojí. Kdyby tu byl Lorenzo, nic z toho by se nestalo. Měl jsem udělat opatření.“

„O čem to mluvíš?“

„Na to teď není čas!“ Giovanni téměř vykřikl. „Poslouchej. Musíš se vrátit do našeho domu. V mé pracovně jsou tajné dveře. V komoře za nimi je ukrytá truhlice. Vezmi všechno, co v ní najdeš. Slyšíš? Všechno! Spousta z těch věcí ti bude připadat divná, ale jsou nesmírně důležité.“

„Ano, otče.“ Ezio nepatrně přesunul váhu a stále se vší silou držel mříží na okně. Neodvažoval se pohlédnout dolů a nevěděl, jak dlouho ještě dokáže zůstat bez hnutí.

„Uvnitř najdeš mimo jiné i dopis a nějaké dokumenty. Bezodkladně – ještě dnes v noci! – je musíš odnést messer Albertimu…“

„Gonfalonierovi?“

„Správně. Teď jdi!“

„Ale, otče…“ Ezio se snažil najít správná slova, protože si přál udělat víc než jen nosit sem a tam papíry. „Jsou za tím Pazziové?“ vykoktal. „Přečetl jsem si vzkaz, který přinesl holub. Říkal…“

Ale Giovanni ho umlčel. Ezio slyšel, jak se v zámku cely otáčí klíč.

„Odvedou mě k výslechu,“ řekl Giovanni ponuře. „Zmiz, než tě objeví. Můj Bože, ty jsi tak statečný kluk. Jsi hoden svého osudu. Teď už opravdu běž!“

Ezio sklouzl z římsy, zůstal viset z dohledu na zdi a poslouchal, jak otce odvádějí. Téměř to nedokázal snést. Potom se obrnil na cestu dolů. Věděl, že šplhat dolů je vždy obtížnější než nahoru, ale za posledních čtyřicet osm hodin získal spoustu zkušeností s lezením po budovách. Šplhal dolů po věži, jednou nebo dvakrát uklouzl, ale udržel se a konečně se dostal zpět na cimbuří, kde stráže stále ležely na místě, kde je nechal. Jaké štěstí! Srazil jim hlavy dohromady vší silou, ale kdyby nabyli muži vědomí, zatímco byl nahoře na věži, a spustili poplach… Raději nemyslet.

A opravdu neměl čas o podobných věcech přemýšlet. Přehoupl se přes cimbuří a nakoukl dolů. Nesměl ztrácet čas. Pokud dole najde něco, co zbrzdí dopad, riskne to. Jakmile se jeho oči přizpůsobily šeru, všiml si markýzy opuštěného stánku u stěny hluboko pod sebou. Měl by zariskovat? Pokud uspěje, získá několik drahocenných minut navíc. Pokud zklame, zlomená noha bude nejmenším z jeho problémů. Bude si muset věřit.

Zhluboka se nadechl a vrhl se do tmy.

Seskočil z takové výšky, že se pod ním markýza zhroutila, byla ale uvázaná dostatečně pevně na to, aby zbrzdila jeho pád. Byl zadýchaný a ráno bude mít žebra samou modřinu, ale byl dole! A nespustil poplach.

Oklepal se a pospíšil si zpět k místu, které ještě před několika hodinami bylo jeho domovem. Když k němu dorazil, uvědomil si, že mu otec ve spěchu zapomněl říct, kde tajné dveře najde. Giulio o nich určitě ví, ale kde je mu konec?

V okolí domu naštěstí nehlídkovaly žádné stráže a dovnitř se tak dostane bez problémů. Na minutu se zastavil před domem a téměř se nedokázal přinutit projít tmavými dveřmi – měl pocit, jako by se dům změnil, jako by byl znesvěcen. Ezio se musel vzchopit, protože věděl, že jeho činy rozhodnou. Rodina teď na něj spoléhala. Vstoupil do rodinného domu, do tmy. Krátce poté se zastavil ve středu pracovny, kterou strašidelně osvětlovala jediná svíčka, a rozhlédl se.

Stráže převrátily místo vzhůru nohama a zabavily spoustu bankovních dokumentů. Chaos převrácených knihoven a židlí, vytahaných zásuvek a rozházených knih a papírů mu práci nijak neusnadnil. Dobře ale pracovnu znal, měl bystrý zrak a rozhodl se použít rozum. Všechny stěny byly silné a každá tak mohla ukrývat tajnou komnatu, on ale zamířil k té, v níž se nacházel velký krb, protože byla kvůli komínu nejsilnější. Rozhodl se začít pátrat tady. Přiblížil ke stěně svíčku a pozorně ji prohlížel, zatímco bedlivě naslouchal, jestli se nevrací stráže. Konečně se mu zdálo, že po levé straně velké, vlysy zdobené krbové římsy rozeznává v obložení jemný obrys dveří. Někde poblíž se musel nacházet otvírací mechanismus. Pečlivě si prohlédl velké obry, kteří rameny podpírali mramorovou krbovou římsu. Vypadalo to, jako by ten nalevo kdysi přišel o nos a někdo ho přilepil zpátky, protože pod ním měl malou prasklinku. Dotkl se ho a zjistil, že nos je uvolněný. Se srdcem v krku nosem opatrně pohnul. Dveře se tiše otevřely dovnitř a odhalily chodbu s kamennou podlahou vedoucí doleva.

Vešel dovnitř a dlaždice pod jeho pravou nohou se pohnula. Vzápětí vzplály na stěnách olejové lampy. Chodba byla krátká, mírně se svažovala a končila okrouhlou komnatou vyzdobenou spíše v syrském než v italském stylu. Ezio si vzpomněl na obrázek, který visel na zdi otcovy studovny. Byl na něm hrad Masyaf, sídlo dávného řádu asa-sínů. Místnost byla prázdná, jen ve středu stála velká, železem pobitá truhlice zamčená dvěma těžkými zámky. Ezio se rozhlédl po klíči, ale kromě výzdoby nic neviděl. Napadlo ho, jestli se nebude muset vrátit do pracovny nebo do otcovy studovny a jestli na to bude mít dost času, když tu se rukou náhodou otřel o jeden ze zámků a ten se s cvaknutím otevřel. Druhý povolil stejně snadno. Získal snad od otce nějakou moc, které si nebyl vědom? Byly snad zámky nastražené tak, aby reagovaly na dotek určité osoby? Tajemství se vršila, ale teď nebyl čas o nich přemýšlet.

Otevřel truhlici a uvnitř našel bílou pláštěnku, očividně velmi starou a vyrobenou z nějakého vlněného materiálu, který nepoznával. Ovládlo ho nutkání nasadit si ji, a jakmile to udělal, vlila se mu do těla zvláštní moc. Shodil si z hlavy kápi, ale nesvlékl ji.

Truhlice dále obsahovala kožený chránič, zlomenou dýku, která měla namísto jílce prapodivný mechanismus, jehož funkce byla mimo jeho chápání, meč, list pergamenu se symboly, písmeny a s něčím, co vypadalo jako část plánu, a dopisy a dokumenty, které měl podle otce odnést Ubertovi Albertimu. Všechno sebral, zavřel truhlici, vrátil se do otcovy pracovny a opatrně za sebou tajné dveře zavřel. Našel odhozenou Giuliovu brašnu na dokumenty, schoval do ní obsah truhlice a popruh si přehodil přes hruď. K boku si připnul meč. Netušil, jaký má podivná sbírka předmětů účel, a neměl čas uvažovat dlouze o tom, k čemu by otci věci z tajné komnaty mohly být. Opatrně se vydal zpět k hlavnímu vchodu paláce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Renesance.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.