Nalini Singh v nakladatelství

FANTOM Print

Otrokyně citů

Předtuchy smyslnosti

Ledové pohlazení

Okovy minulosti

V zajetí slasti

V zajetí slasti

Nalini Singh

FANTOM Print
2017

Copyright © 2008 by Nalini Singh

Translation © Alžběta Lexová

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-872-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-873-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Měla jsem šťastné dětství – vyrůstala jsem obklopená velkou rodinou a příběhy. Tento věnuji vám všem, kteří jste mě obdarovávali knihami, brali mě s sebou do knihovny nebo mi před spaním vyprávěli pohádky. Význam toho, co jste mi dali, ani nelze slovy vyjádřit. Děkuji.

Volby

Protokol Utišení byl posledním zoufalým pokusem Psyů zachránit vlastní rasu před úpadkem a zhoubou v podobě šílenství a násilnických tendencí. Rozhodnutí zcela eliminovat emoce však nebylo jednoduché ani snadné. Došlo ke krveprolití. Stejnou měrou umírali nevinní i provinilci. Bolest ze zlomených srdcí rezonovala PsyNetem a rozštěpila ho na dvě části.

Nejkrutějším aspektem Utišení byl fakt, že nutilo lidi k volbě. Přijetí nebo vzpoura, rodič nebo milenec, sestra nebo potomek. Neexistovala žádná šedá zóna. Ti, kteří zůstali v Síti, se už nikdy nemohli spojit s těmi, kteří ji opustili. A uprchlíci byli odsouzeni k životu s vědomím, že se jejich milovaní učí, jak znehodnotit lásku jako takovou.

Bolelo to.

Jako modřina, jež se nikdy nevstřebá, a navždy pulzuje bolestnými vzpomínkami a pocitem ztráty.

Nyní, v roce 2080, už bolest pominula, každý si zvolil a Psyové napojení na PsyNet žijí v chladných okovech Utišení. Dávno nechápou lásku, natožpak touhu. Protože milovat znamená být nedokonalý.

A Psyové nedokonalost netolerují.

Kapitola 1

V zájmu přežití musíš Utišení dodržovat striktněji než samotná Rada. Tvé srdce se musí proměnit v kus ledu a mysl v dokonale vybroušený krystal. Nikdy ale nezapomeň, že krystaly lámou světlo, mění směr toho, co je známé, a stojí u zrodu každého střípku krásy. Ve své podstatě tak krystaly vytvářejí vlastní realitu.

Úryvek z dopisu podepsaného „Iliana“

přesné datum neznámé, odhadem červen 2069

N akonec byla ta záchranná operace velmi snadná. Odstřelovač dostal ohledně trasy auta přesné instrukce, věděl, kolik lidí v něm pojede a kde přesně bude sedět to dítě. Stačilo si na vozidlo počkat na odlehlé venkovské cestě. Podle jeho informací mělo mít dítě pásku na očích, ale ani tak to odstřelovač nechtěl provést s nevinným v autě.

Jenže kdyby ho nechal v rukách jeho věznitelů, stal by se z dítěte nemyslící nástroj toho nejhoršího druhu zla. A potom by zemřelo. Odstřelovač nezabíjel s lehkým srdcem, ale pro ochranu dítěte by udělal i mnohem horší věci.

„Teď,“ řekl odstřelovač do noci. Vysílačka v jeho uchu slovo zachytila a přenesla k těm dole.

Pomalu jedoucí nákladní vozidlo náhle zrychlilo, vjelo do protisměru a nabralo cílové auto z boku v dokonale promyšleném manévru, který sice vytlačil druhé auto ze silnice, ale nijak zvlášť neohrozil jeho cestující – nemohli si dovolit zranit to dítě. Víc než to – oni ho odmítali zranit. Jenže odstřelovač, který čekal, až auto zastaví, v mířidlech nehledal dítě.

Jediná, naprosto přesná střela roztříštila přední sklo.

Během následujících dvou vteřin byli řidič i spolujezdec po smrti – oba usmrtila kulka do středu čela, navržená tak, aby neprošla skrz, a tím pádem neohrozila pasažéry na zadních sedadlech.

Vzápětí se zadní dveře otevřely a ven vyskočili dva muži. Jeden zvedl hlavu a podíval se přímo do odstřelovačova úkrytu vysoko v rozložitých větvích staré borovice. Odstřelovač ucítil, jak na jeho mysl zaútočil ostrý nápor energie, ale psyský strážce s telepatickým úderem příliš otálel – hrdlem mu pronikla kulka se smrtící přesností, navzdory tomu, že na odstřelovače upínal v tu chvíli všechnu svou psychickou moc. Čtvrtého muže složila kulka do hrudi, kterou vypálil odstřelovačův parťák. Odstřelovač byl v pohybu, ještě než mužovo tělo dopadlo na zem. Pušku držel v ruce a zahladil všechny stopy své přítomnosti. Doběhl k autu a dával si pozor, aby se ničeho nedotkl. „Vyslali nouzový signál?“ zeptal se neviditelného pozorovatele.

„Pravděpodobně. Cesta je zatím prázdná, ale musíme sebou hodit – jestli má Rada k dispozici Tk se schopností teleportace, budou tu posily během pár minut.“

Odstřelovač nahlédl otevřenými dveřmi do auta a spatřil posledního pasažéra. Drobný chlapec, sotva čtyři a půl roku. Neměl jen pásku přes oči. Měl také špunty v uších a ruce spoutané za zády. Téměř absolutní smyslová deprivace.

Odstřelovač zavrčel a znovu se stal mužem jménem Dorian. Maska dokonalé kontroly spadla a odkryla hluboce ochranitelskou podstatu jeho vnitřní šelmy. Sice se narodil bez schopnosti proměňovat se do zvířecí podoby, ale levhart v jeho nitru přesto žil. A ten byl vzteky bez sebe při pohledu na to, jak někdo dokázal jednat s bezbranným dítětem. Natáhl se dovnitř, popadl ztuhlé, vyděšené tělíčko do náručí a svíral ho mnohem něžněji, než by do něj kdo řekl. „Mám ho.“

Z temnoty se vynořilo další auto. Tohle bylo elegantní a stříbrné a ani trochu se nepodobalo nyní už opuštěnému náklaďáku, přestože ho řídil stejný muž. „Mizíme,“ řekl Clay a jeho oči se ve tmě zeleně zablýskly.

Dorian se i s chlapcem posadil na zadní sedadlo, stáhl si kuklu z hlavy a ukryl zbraň, než dítěti přeřezal pouta kapesním nožem, který s sebou všude nosil. Na prstech ucítil teplou krev a ucukl tak rychle, až se sám poranil. Pozorně se zadíval na chlapcova zápěstí – lekl se, že ho omylem řízl, ale tím to nebylo. Dítě se očividně poutům vzpíralo celé hodiny a kůži od nich mělo rozedřenou do krve.

Dorian polkl sprostou kletbu, vrátil nůž do kapsy kalhot a o vteřinu později vytáhl chlapci z uší špunty a odstranil mu pásku z očí. Ze snědé tváře, s pokožkou barvy karamelu se na něj zahleděly zářivě jasné, modré oči. „Keenane.“

Chlapec neodpověděl a vyzařoval z něj nepřirozený klid. Tak malý a už cepovaný k Utišení – vychovávaný k tomu, aby potlačoval emoce a  choval se jako správný, robotický Psy. Nehledě na masku klidu však nedokázal zakrýt hrůzu, kterou cítil při pohledu na měňavce před sebou. Dorian to vnímal a snažil se nebrat si to osobně. Nikdo neměl právo svazovat dítě a využívat ho jako pěšáka. To nebyl férový boj.

Auto zastavilo. Dveře spolujezdce se otevřely a dovnitř vklouzl Judd s puškou na zádech. „Musíme to udělat hned, jinak ho přes PsyNet vystopují.“ Druhý muž si také stáhl kuklu. Jeho hnědé oči byly chladné, ale dotek překvapivě jemný, když se dotkl chlapcovy tváře. „Keenane, musíme přerušit spojení se Sítí.“

Dítě ztuhlo a přitisklo se k Dorianovi. „Ne.“

Dorian objal křehké tělíčko jednou paží. „Buď statečný. Tvoje máma chce, abys byl v bezpečí.“

Nezvykle modré oči se na něj znovu upřely. „Zabijete mě?“

Dorian pohlédl na Judda. „Bude to bolet?“

Drobné přikývnutí.

Dorian chytil chlapce za ruku a v místě, kde se řízl do dlaně, se jejich krev smíchala. „Bude to bolet jako svině, ale pak budeš v pořádku.“

Keenanovy oči se v reakci na nadávku rozšířily překvapením, a přesně to Dorian zamýšlel. Na vteřinku odvedl chlapcovu pozornost a Judd toho využil. Zavřel oči a Dorian věděl, že se snaží co nejrychleji překonat Keenanovy mentální štíty a dostat se mu do mysli. Jedině tak mohl přerušit chlapcovo napojení na PsyNet, síť, která s výjimkou odpadlíků propojovala vědomí všech Psyů na planetě. O pár vteřin později dítě vykřiklo tak zoufale a srdceryvně, že musel Dorian potlačit chuť Judda okamžitě zabít za to, jakou bolest chlapci působí. Vzápětí výkřik utichl a Keenan se v bezvědomí zhroutil Dorianovi do náruče.

„Ježíši,“ zamumlal Clay a zařadil se s autem do jednoho z pruhů rušné dálnice. „Je ten kluk v pohodě? Tally mě zabije, jestli mu zkřivíme jediný vlas.“

Dorian chlapci odhrnul vlásky z čela. Na rozdíl od matčiných kudrlin měl Keenan vlasy rovné. Dorian ji sice viděl jen jednou, a to skrz mířidla, na velkou vzdálenost, a navíc je tehdy měla stažené do pevného uzlu, ale přesto věděl, že se jí divoce vlní. „Dýchá.“

„No,“ ozval se Judd a na tváři mu zacukal sval, „to jsem tedy nečekal.“

„Co?“ Dorian si sundal bundu a Keenana přikryl.

„Měl jsem ho napojit na naši rodinnou síť.“ Druhý muž si promnul spánek a měřil si dítě pohledem. „Jenže šel… jinam. Vzhledem k tomu, že není mrtvý, připojil se nejspíš na tajnou síť DarkRiverů – tu, o které nemám vědět.“

Dorian zakroutil hlavou. „Nemožné.“ Všichni věděli, že mozky Psyů fungují jinak než lidské nebo měňavecké. Psyové potřebovali k životu biologickou zpětnou vazbu poskytovanou neurální sítí. Bez ní nedokázali přežít, a proto bylo odpadlíků od PsyNetu tak málo. Juddova rodina přežila jen díky tomu, že si vytvořila vlastní malou síť – LaurenNet – a napojili se jeden na druhého, přičemž jim jejich konkrétní psychická nadání umožňovala se sítí manipulovat a přijímat do ní nové členy. Jenže síť DarkRiverů – Síť hvězd – byla jiná.

„K naší síti se připojit nemohl.“ Dorian se zamračil. „Je to měňavecký konstrukt.“ Síť hvězd vznikla na základě věrnosti, ne potřeby, a proto přijímala jen vybrané jedince – levhartí strážce, kteří složili přísahu svému alfovi – Lucasovi –, a jejich družky.

Judd pokrčil rameny a opřel se do sedadla. „Možná má v sobě měňaveckou krev.“

„Kdyby jí měl tolik, kolik by bylo třeba, dokázal by měnit podobu,“ poznamenal Clay. „Navíc z něj šelmu necítím. Je to Psy.“

„Vím jen to, že jakmile se mu PsyNet uzavřel, jeho vědomí se přede mnou stáhlo a zamířilo k Dorianovi. Vaši síť nevidím, ale předpokládám, že se napojil na tebe,“ kývl na Doriana, „a tvým prostřednictvím na vaši síť. Mohl bych se pokusit to pouto zlomit,“ pokračoval, ačkoli z té představy evidentně nebyl nadšený, „a donutit ho připojit se k naší rodinné síti, ale jen bych tím prohloubil už tak traumatický zážitek.“

Dorian pohlédl na dítě ve svém klíně a cítil, jak se levhart uvězněný v jeho nitru ochranitelsky nahrbil. „No tak zůstane u nás. Vítej mezi DarkRivery, Keenane Aleine.“

O mnoho mil daleko, v laboratoři ukryté v tunelech hluboko pod zemí, se Ashaya Aleinová zapotácela. Ozvěna toho mentálního úderu jí projela jako výboj elektřiny. Jediný řez a její syn byl pryč, a společně s ním i pouto, o němž netušila, že ho vůbec měli.

Buď Keenan zemřel, nebo…

Vzpomněla si na první ze dvou vzkazů, který z laboratoře propašovala mezi odpadky předchozí týden a který měl být doručen lidské ženě Talin McKadeové těmi, již byli věrní Ashaye a ne diktátorské Radě.

Dlužíte mi laskavost. Chci si ji vybrat.

V nejlepším případě se to Talin McKadeové a jejím přátelům podařilo. Ashaya se v duchu vrátila k noci před dvěma měsíci, kdy dala v sázku vlastní život, aby osvobodila z laboratoře mladého chlapce a dívku dříve, než se mohli stát další z řady obětí krutých, genocidních experimentů jednoho z jejích kolegů.

Právě když se vracela zpátky, našel si ji neznámý odstřelovač s hlasem stejně chladným, jako mívali psyští zabijáci.

„Mám tě na mušce. A nemám ve zvyku minout.“

„Zachránila jsem dva nevinné životy. Nezabiješ mě.“

Jako by se uchechtl, ale nebyla si tím jistá. „Co budeš za tu pomoc chtít na oplátku?“

„Jsi muž. Takže nejsi Talin McKadeová.“

„Jsem její přítel. A má jich celou řadu. A my své dluhy platíme.“

„Jestli chcete splatit dluh,“ řekla, „uneste mého syna.“

Svým vzkazem uvedla celý plán do pohybu. A potom zatahala za všemožné nitky, aby Keenanovi na PsyNetu zajistila ochranu pro případ, že by mu skrz síť chtěl někdo ublížit nebo ho znovu zajmout. A teď byl Keenan pryč – vůbec o tom nepochybovala. A bez sítě nedokázal přežít žádný Psy.

A přesto – jak dobře věděla – žili mezi DarkRivery minimálně dva Psyové. Že by přátelé Talin McKadeové patřili k levhartí smečce? Jednalo se jen o domněnku, kterou si navíc nemohla nijak ověřit. Laboratoř byla od okolního světa zcela odříznutá, jak technologicky, tak psychicky. Neměla tam žádné internetové připojení a její značně omezený přístup k PsyNetu byl bedlivě hlídán telepaty oddanými radnímu Mingu LeBonovi. Ona, žena, která nevěřila nikomu, se nyní musela spolehnout na slovo odstřelovače a doufat, že je Keenan v bezpečí.

Po přetržení onoho netušeného pouta jí stále zvonilo v uších a musela deset minut sedět zcela bez hnutí, aby dostala zpět pod kontrolu reakci vlastního těla. Nikdo nesměl tušit, že ten náraz cítila, že si je vědoma Keenanova odpojení od PsyNetu. Neměla o tom vědět. Každý Psy byl samostatnou jednotkou. I v tekuté temnotě Sítě, kde mysli existovaly jen ve formě planoucích hvězd, zbavených omezení hmotného těla, se chránily množstvím štítů a zůstávaly od sebe oddělené.

Žádné nejasné hranice, žádná pouta mezi jednotlivými hvězdami. Nebylo to tak vždycky. Během studií Ashaya narazila na utajené záznamy, podle nichž kdysi PsyNet odrážel emocionální vazby mezi členy sítě. Utišení je ale všechny přerušilo – pokrevní i citové – a nakonec Psyům zbyla jen izolace… přinejmenším to hlásala oficiální doktrína. A Ashaya věděla, že tato oficiální verze je zcela lživá.

Díky Amaře.

A nyní i Keenanovi.

Keenan a Amara. Chyby jejího dvojčete, které se nad ní vznášely jako dvousečný meč každou vteřinu každého dne. A stačil jediný nesprávný krok, aby ji ten meč probodl.

Za jejími zády se otevřely dveře. „Ano?“ řekla klidně, třebaže její mysl zápolila se záplavou vzpomínek, jež běžně ukrývala za neproniknutelnou zdí.

„Radní LeBon si vás žádá.“

Ashaya pohlédla na štíhlou blondýnku. „Děkuji.“

Jekaterina přikývla a odešla. Mezi těmito zdmi spolu otevřeně mluvit nemohly. Příliš mnoho očí. Mnoho uší. Zapnula čirou obrazovku počítače, zvolila komunikační režim a přijala hovor. Už nemohla volat ven. Po útěku dvou dětí bylo nařízeno naprosté uzavření laboratoře, ačkoli oficiálně byli Jonquil Duchslaya a Noor Hassanová vedeni jako mrtví. Sama jejich úmrtí potvrdila.

Ming byl ale přesto velmi podezíravý. Uzamkl ji v této hrobce, s tunami hlíny nad hlavou, aby ji mučil, protože dobře věděl o jejím psychickém defektu – o tom, jak špatně snášela myšlenku být pohřbená zaživa. „Pane radní,“ pozdravila, jakmile se na obrazovce objevila jeho tvář s neproniknutelně černýma očima vůdčího Psye, „co pro vás mohu udělat?“

„Na tento týden byla naplánována návštěva vašeho syna.“

Snažila se kontrolovat pulz, který měla po náhlém přerušení spojení s Keenanem stále trochu zrychlený. V zájmu úspěšnosti tohoto plánu musela být chladná jako led, její Utišení dokonalejší než Utišení samotných radních. „Tak zněla dohoda.“

„Ta návštěva bude odložena.“

„Proč?“ Disponovala velmi omezenou mocí, ale nebyla zcela pod Mingovým vlivem – oba věděli, že je jediná L-Psyka, která dokáže dokončit práci na Protokolu I.

„Chlapcův biologický otec pro něj zažádal o speciální výcvik a tato žádost byla schválena.“

Ashaya si byla zcela jistá, že Zie Zen by bez porady s ní žádné podobné rozhodnutí neučinil. Ale ani tak stále nevěděla, jestli je Keenan naživu. „To zdržení zkomplikuje výcvik, který mu poskytuji já.“

„Již bylo rozhodnuto.“ Mingovy oči se zaleskly obsidiánovou černí a několik bílých hvězd se utopilo v jejich temnotě. „Měla byste se soustředit na svůj výzkum. Za poslední dva měsíce jste neučinila žádné významné pokroky.“

Dva měsíce. Osm týdnů. Padesát šest dní. Tolik času uplynulo od útěku těch dětí a jejího pohřbení v laboratoři.

„Vyřešila jsem otázku statiky,“ připomněla mu a bolestivě si uvědomovala, jak se jí stahuje hruď. Stresová reakce – další důkaz toho, že Keenanovo náhlé odpojení mělo negativní dopad na její mentální štíty. „Implantáty by nefungovaly, kdyby nás neustále bombardovaly myšlenky ostatních.“ Toto Rada s PsyNetem zamýšlela – chtěla z něj vytvořit jeden obrovský úl, vzájemně propojený a nemyslící. Žádní odpadlíci, nic než jednolitost.

Naprostá jednolitost však byla nesplnitelnou utopií. Zjednodušeně řečeno nemohl takový úl přežít bez královny. Proto měla Ashaya za úkol sestrojit několik různých variant implantátů. Ti, kteří by získali implantáty vyšší úrovně, by pak získali absolutní kontrolu nad všemi jedinci v úlu, mohli by dle libosti vstupovat do jejich myslí a manipulovat s nimi stejně snadno jako s loutkami. Neexistovalo by žádné soukromí, žádné niterní myšlenky, žádný odpor.

Ming lehce přikývl. „Váš pokrok ohledně statiky byl působivý, nicméně to neospravedlňuje fakt, že od té chvíle výzkum stagnuje.“

„Při vší úctě,“ řekla Ashaya, „musím nesouhlasit. Doposud se nikomu takový průlom nepodařil. Teoretici se shodovali na tom, že eliminovat statiku je zhola nemožné.“ Horečně přemýšlela a rozhodla se udělat další krok na nebezpečně tenkém laně. Kdyby zašla příliš daleko, Ming by ji bez váhání zabil. Jestli se ale nebude jeho nařčením bránit vůbec, bude působit slabě a manipulovatelně. „Pokud si přejete, abych ten proces uspěchala, není to problém, vyhovím vám. V takovém případě ale odmítám nést zodpovědnost za nefunkčnost a selhání implantátů a chci to od vás písemně.“

„Jste si jistá, že si ze mě chcete udělat nepřítele, Ashayo?“ V tiché otázce se neukrýval žádný důraz, a přesto ucítila v mysli zlověstný stín výhrůžky. Že by si Ming protahoval telepatické svaly? Vzhledem k tomu, že byl vůdčí telepat se schopností psychického boje, to bylo více než pravděpodobné. Jedinou myšlenkou by její mozek dokázal rozdrtit na kaši.

Kdyby byla Ashaya člověk nebo měňavec, nejspíš by pocítila strach. Jenže ona byla Psyka, od dětství naprogramovaná k tomu, aby necítila nic. A právě toto naprogramování, tvrdé a nepoddajné, jí umožňovalo jednat s Mingem a zároveň ukrývat tajemství, která nikdy nesměla prozradit. „Tady nejde o nepřátelství, pane,“ odvětila a učinila další rychlé rozhodnutí – mírně svěsila ramena a další slova ze sebe téměř vychrlila. „Dělám, co můžu, ale narazila jsem na obrovskou překážku a jsem jediná, kdo ji může překonat. Pracuji nonstop a jsem tady pohřbená už dva měsíce bez přístupu k PsyNetu a –“

„Potřebujete lékařskou prohlídku.“ Mingův postoj se okamžitě změnil, náhle z něj sršela obezřetnost. „Kdy jste naposledy spala?“

Ashaya si přitiskla prsty k víčkům. „Netuším. V podzemí se čas sleduje dost obtížně.“ Klaustrofobie a podobné slabosti a „chyby“ bývaly běžně důvodem k „rehabilitaci“ – Psyům trpícím podobnými vadami byla jednoduše vymazána paměť i celá osobnost. Ashaya tomu unikla jen proto, že její mozek byl Radě prospěšnější neporušený. Prozatím.

„Tuším, že naposledy jsem spala celou noc zhruba před týdnem.“ Její záznamy to potvrdí. Cíleně manipulovala se svým spánkovým režimem a připravovala si historku právě na tento den… přičemž sázela všechno na čest jediného člověka.

… my své dluhy platíme…

Jenže i kdyby ten odstřelovač dodržel slovo, bylo zřejmé, že se něco pokazilo. Možností bylo mnoho, ale existovala obrovská pravděpodobnost, že je Keenan po smrti. Spustila ruce a pohlédla Mingovi do tváře. Do své přitom promítla výraz podobný vyčerpání. Pokud byl Keenan mrtvý, neměla už co ztratit a klidně mohla v tomhle plánu pokračovat dál.

„Vyšlu k vám tým,“ řekl Ming. „Převeze vás do specializovaného zařízení.“

„To není nutné.“ Ashaya položila dlaň na svůj organizér, malý počítač, v němž uchovávala všechna výzkumná i osobní data. „Může mě prohlédnout někdo z mého týmu – všichni zde patří k vyškolenému lékařskému personálu.“

„Chci, aby váš stav pečlivě zhodnotili odborníci ve Středisku.“

Vyhrožoval jí snad i teď? Právě do Střediska byli odesíláni defektní Psyové, aby tam podstoupili rehabilitaci. „Mingu, pokud se domníváte, že byla moje důvěryhodnost zpochybněna, buďte tak laskav a řekněte mi to do očí. Nejsem dítě, abych utekla s brekem.“ Až na to, že s výjimkou prvního roku života psyské děti moc často neplakaly. Napadlo ji, jestli Keenan před smrtí plakal. Zachvěla se jí ruka, a pouze chladný kov organizéru ji vrátil do přítomnosti. Utišení, připomněla si, jsi pod vlivem dokonalého Utišení. Ledový robot bez emocí a srdce. Nic jiného být nemohla.

Mingův výraz se nezměnil. „Promluvíme si po vaší prohlídce.“ Obrazovka potemněla.

Věděla, že má jen pár minut, pokud vůbec. Ming měl k dispozici tryskáče a telekinetiky se schopností teleportace. Jestliže ji odsud chtěl dostat mrknutím oka, mohl to klidně udělat. Otočila organizér, odsunula kryt a vytáhla čip o velikosti jednoho čtverečního centimetru, na němž byla uložena veškerá data. Na pochybování neměla čas, plynulým pohybem, vypočítaným přesně tak, aby ukolébal zvídavé kamery, si čip přiložila k ústům a rychle ho polkla.

Potom sáhla do kapsy a vytáhla druhý čip, který obsahoval právě tolik duplikovaných informací, aby odvrátil podezření – alespoň na pár dní – a vložila ho do organizéru. Stihla to jen tak tak. Koutkem oka zachytila pohyb. Prudce se otočila a ve dveřích spatřila muže oblečeného od hlavy k patě v černé, kterou narušoval pouze zlatý symbol na jeho levém rameni – dva hadi propletení v boji. Znak Mingovy soukromé jednotky.

„Madam. Jmenuji se Vasic. Mám za úkol vás eskortovat do Střediska.“

Přikývla a postavila se. Neodtrhl oči od její tváře, přesto věděla, že si všiml, jak ukryla organizér do kapsy laboratorního pláště. Ming bude mít dost času ho prozkoumat, zatímco ji budou analyzovat. „Nečekala jsem, že mě vyzvedne Tk.“

Nebyla to otázka, proto na ni muž neodpověděl.

„Je zapotřebí se vás dotýkat?“ zeptala se a stoupla si vedle něj. Psyové se obvykle nedotýkali, ale některá nadání přímý kontakt posiloval.

„Ne,“ odvětil, čímž potvrdil její domněnku, že Ming poslal jednoho ze svých nejmocnějších vojáků. Neměl černé oči vůdčího Psye, ty jeho byly šedé, ale na tom pramálo záleželo – vůdčí Psyové beztak většinou oplývali takovou mentální mocí, že je na praktické stránky života – jako například zabíjení –, moc neužilo. S výjimkou Minga, samozřejmě.

Muž se jí zahleděl do očí. „Buďte, prosím, tak laskavá a spusťte své základní štíty.“

Poslechla ho a o vteřinu později jako by se jí rozpustily kosti. Vědkyně v ní se pozastavila u toho, jestli i telekinetici cítí při přemisťování stejnou ztrátu sebe sama, pocit, že se jejich tělo zkapalňuje do nicoty. Vzápětí bylo po všem a ona se ocitla před neznámými dveřmi. Rozhodně už nebyla ve své laboratoři. „Děkuji,“ řekla a znovu vztyčila štíty.

Kývl ke dveřím. „Prosím, vstupte.“

Věděla, že on zůstane venku na stráži, aby se nepokusila uprchnout. Říkala si, proč ji neteleportoval přímo dovnitř, a vzhledem k tomu, že tohle byl její poslední den v roli L-Psyky vedoucí výzkum implantátů – ať už pro ni chystali cokoli –, bez obalu své myšlenky vyjádřila nahlas a zeptala se ho.

Jeho odpověď ji překvapila. „Nejsem týmový hráč.“

Rozuměla mu, ale tvářila se, že nikoli. Testoval snad Ming její loajalitu? Pokoušel se ji rozhodit tajnými hesly, která pro svou komunikaci využívali rebelové? „Obávám se, že nerozumím. Možná mi to později vysvětlíte.“ Na odpověď nečekala a zatlačila dlaní do dveří. V konečcích prstů na rukou a nohou ucítila brnění.

Čip, který spolkla, obsahoval téměř terabajt dat, výsledky mnohaletého výzkumu. Jenže to nebylo všechno – na jeho povrchu byla tenká vrstva koncentrovaného jedu. Zdokonalování substance, určené pro tuto jedinou příležitost, věnovala celé hodiny práce, které měla správně trávit zkoumáním implantátů.

Její plán byl jednoduchý: Ashaya hodlala uniknout z implantační laboratoře.

Jedinou cestu ven ze zabezpečeného a přísně hlídaného prostoru představovala smrt.

Takže Ashaya musela zemřít.

Kapitola 2

A mara cítila, jak se něco v jejím nitru přetrhlo. Rozladěně zapátrala v mysli, aby našla zdroj toho nežádoucího vyrušení. Drtivou část svého vědomí soustředila na úkol, jemuž se právě věnovala, a tak jí trvalo pár vteřin, než to odhalila.

Přenašeč byl po smrti.

Na okamžik se zarazila. Velmi nešťastné. Musela se dostat ke Keenanově tkáni. Alespoň k části. Samozřejmě měla k dispozici všechny výsledky testů, ale netušila, jak během let od chvíle, kdy naposledy odebrala vzorky, protein zmutoval. Škoda, že ten experiment nedotáhla do konce – byl to jeden z Amařiných nejlepších výtvorů.

V širším měřítku to však bylo naprosté selhání, pomyslela si při pohledu na řadu vzorků před sebou. Dostat se ke tkáním nebyl problém – musela si jen dávat pozor, aby během extrakčního procesu dárce nenakazila. Nechtěla, aby po světě pobíhal vadný kus, když byla na dosah vyšlechtění toho perfektního.

Zkontrolovala další vlákno ve své mysli. Bylo pevné. Ashaya stále žije. Výborně. Jen Ashaya měla dost geniální mysl na to, aby pochopila význam Amařiny práce. Ostatní byli příliš nedůvtipní, prostoduší.

S nově nabytým klidem se vrátila k práci. Nic hrozného se přece nestalo.

Kapitola 3

Jsem si jistá, že mě málem zastřelil – ten odstřelovač, který přišel zachránit Jonquila Duchslayu a Noor Hassanovou. Stojí na straně dobra, na té, která chrání děti, ale na devadesát devět procent vím, že dnes v noci, v té temnotě, chtěl zmáčknout spoušť a ukončit můj život.

Možná proto na něj nemůžu přestat myslet.

Zašifrované deníkové zápisky Ashayi Aleinové

A shaya ležela na nakloněném lůžku a zírala na strop. Zatím ještě viděla ostře, ale konečky prstů už necítila. Nyní jí brněla předloktí, přestože srdce stále udržovalo pravidelný rytmus.

Lidé a měňavci to mají snadné, pomyslela si, zatímco si lékařský personál připravil všechny nástroje a zahájil kompletní prohlídku. Mohou zfalšovat smrt mnoha způsoby – sjet s autem z útesu, nechat po sobě jen louži krve nebo napsat jednoduchý sebevražedný dopis na rozloučenou a zmizet v davu.

Jenže Psyové k životu potřebovali pouto s PsyNetem, které tak zároveň fungovalo i jako řetěz. Kdyby sjela s autem z útesu, nikdo by ji za mrtvou nepovažoval – ne dokud by viděli její zářivou hvězdu na Síti. Dokonce i Psyové, kteří byli v kómatu, si uchovávali spojení se Sítí, zatímco jejich těla bojovala o život.

Ashaya cítila, jak jí začíná klopýtat pulz, a před očima se jí roztančily černé tečky. Jed se šířil jejím tělem jako zhoubný nádor.

Jenže tenhle nádor jí mohl zachránit život. Protože pokud bude fungovat, uvrhne ji do stadia ještě o stupeň vážnějšího, než je kóma.

Někteří lidé by mohli její chování nazvat pokusem o hibernaci, ale to nebylo přesné označení – během hibernace tělem stále koloval kyslík, byť v tak malém množství, že jedinec vypadal mrtvý. Jenže Ashaya nemohla jako mrtvá jen vypadat. Musela na nějakou dobu zemřít. A existoval jediný způsob, jak toho dosáhnout – kryonická suspenze.

Ve stavu suspenze se tělo doslova zastavilo. Každá jeho část, dokonce i mozek… a ve chvíli, kdy mozek přestal fungovat, spojení s PsyNetem se přerušilo. Jednoduchý, praktický plán. Až na to, že ačkoli bylo poměrně snadné uvést někoho do stavu suspenze, ještě nikdy se nikomu nepodařilo – rasu Psyů nevyjímaje – přivést dotyčného zpět. Největším úspěchem byl prozatím trvalý vegetativní stav.

Ashaya také neučinila objev století – neobjevila spolehlivý recept, jak zvrátit suspenzi. Jen vzala principy kryoniky a použila je abstraktním způsobem. Rozhodla se nespoléhat na teploty pod bodem mrazu, které se při procesu běžně využívaly ke zpomalení srdeční a mozkové činnosti, a namísto toho sáhla po neurotoxinu jednoho nebezpečného australského klíštěte, jež svým obětem působilo celkovou paralýzu. Znovu a znovu vzorec onoho neurotoxinu rozkládala a skládala a pokaždé ho přitom s využitím vlastních schopností trochu upravila… dokud nevyrobila dokonalý jed. Dokázal zastavit celé tělo, včetně mozku, čímž se přeruší pouto s PsyNetem. Pokud to bude fungovat, probudí se Ashaya přesně za deset hodin. A pokud se neprobudí… no, s tím rizikem počítala.

Skutečnou zkouškou ale projde až po probuzení. Jakmile se její mozek nastartuje, instinktivně sáhne po novém spojení k PsyNetu. Tomu Ashaya nemohla nijak zabránit. Během tvorby nového pouta bude stále v bezvědomí – pro Psye bylo připojení na Síť důležitější než dýchání. V tu chvíli bude nejzranitelnější. A právě tehdy ji její spojenci buď ochrání, nebo nechají napospas a ona bude znovu uvězněna.

Něco ji zašimralo na lokti. Podívala se tam, ale nic neviděla. Lékařský personál jí začal klást otázky hlasitěji a pokoušeli se ji oslovit i telepaticky, což odrážela předstíraným zmatením. Její mysl fungovala dokonale, třebaže se jí už krátil dech a zavíraly oči. I v ten moment si uvědomovala, že hraje vabank – aby byl její plán úspěšný, museli ji přesunout jinam.

PsyNet byl psychický konstrukt, ale měl i fyzický dopad – Psy v Evropě na Síti nezaujímal místo ve stejné sekci jako Psy na Filipínách. Pokud by se při probuzení nacházela dost daleko od posledního místa výskytu, vytvořilo by se nové spojení s PsyNetem v oblasti, která nebyla pod dohledem Mingových vojáků. Nicméně jakmile opět nabude plného vědomí, bude se její mysl snažit vrátit, kam „patří“. Ledaže by její plán vyšel… pak by…

Vědomí se jí zamlžilo a nedokázala už vytvářet složité myšlenkové konstrukty. Necítila tělo ani vzduch proudící do jejích plic. Možná by v tu chvíli byla schopná zlomit Utišení a začít panikařit, ale už bylo pozdě.

Ashaya zemřela.

Hluboko v kanadských Skalnatých horách Amara upustila skleněnou zkumavku. Roztříštila se na tisíce kousků, ale ona nic neslyšela. V hlavě jí rezonovala dutá prázdnota, jak pouto s Ashayou zablikalo a zmizelo. Ne!

Sklo se jí zařízlo do dlaní a do boku a ona si uvědomila, že spadla na podlahu. Vlastní krev jí připadala velmi rudá.

Dorian položil Keenana na postel v domě darkriverské léčitelky Tamsyn. Původně měl být chlapec převezen do doupěte SnowDancerů v pohoří Sierra Nevada, ale vzhledem k jeho napojení na Síť hvězd Judd navrhl, aby zůstal v blízkosti DarkRiverů.

A tak se Dorian ocitl u Tammy. Dům stál na okraji hustého lesa, na konci dlouhé, odlehlé cesty asi hodinu jízdy od San Francisca, ale nebyl ani zdaleka tak bezpečný jako doupě SnowDancerů. „Riskujeme, že ho tady někdo zahlédne.“ Jeho šelmě se nelíbilo, že je dítě tak nechráněné.

Tammy hocha něžně přikryla. „Talin ho chtěla vzít k sobě, protože její a Clayův dům je těžší objevit, ale Sascha to zamítla.“

„Sascha? Proč?“ Sascha byla Psyka, odpadlice, která se stala družkou alfy DarkRiverů Lucase, a děti zbožňovala.

„Nevíme, co ten chlapec dokáže,“ připomněla mu Tammy, „a u Talin bydlí Jon a Noor. Jon by se s tím asi srovnal, ale nejsme si jistí, jak účinně by se případně ubránila Noor. Keenan by ji mohl telepaticky ovlivňovat, aniž by si toho byl vůbec vědom.“

Dorian přikývl a jeho levhart ustoupil. Nyní byl za Keenana zodpovědný, jenže za Noor taky. „Dobře.“ Měňavci disponovali neprůstřelnými mentálními štíty, ale Noor nebyla měňavec. Přestože v sobě měla špetku psyské krve, byla převážně člověk. A tudíž zranitelná. „A co tví kluci?“

„Na čas je pošlu k prarodičům.“ Odhrnula Keenanovi vlásky z čela. „Chudáček – je tak malinký. Jek mu někdo může ubližovat?“ Její tón se nebezpečně blížil animální zuřivosti.

Přešel k ní a objal ji. „Ššš, už je v bezpečí.“

„Vykuchám každého, kdo se mu pokusí zkřivit jediný vlas.“ Zabořila se Dorianovi temenem pod bradu a přivinula se k němu. „Nevím, co je Ashaya Aleinová zač, ale udělala dobře, že ho dostala ven.“

Dorian zadržel dech.

Zachránila jsem dva nevinné životy. Nezabiješ mě.

„Sascha už je na cestě?“ zeptal se a pustil tu vzpomínku z hlavy. Obraz siluety chladné cizinky rýsující se proti nočnímu nebi se mu už tak snadno zapudit nepodařilo. Měl ho vypálený do mozku.

„Měla by dorazit každou –“ Zaslechli to současně. Auto na příjezdové cestě. „To bude ona.“

„Snad mu dokáže pomoct.“ Nebylo to jen zbožné přání. Tammy se sice dokázala naladit jen na měňavce, především na levharty, ale Sascha byla E-Psyka – empatička s vrozenou schopností vycítit a léčit emocionální rány.

Tammy se odtáhla a políbila ho na tvář. „Podle Saschy je ten chlapec s tebou spojený. Jak to?“

Dorian nad tím taky dlouho dumal. Zvedl ruku a ukázal Tammy řeznou ránu na dlani – už byla téměř zahojená. „Pokrevní sliby jsou velmi mocné a já mu slíbil, že bude v pořádku. Možná proto – moje krev se smíchala s tou jeho a to mu umožnilo vybrat si, kam půjde.“ A on se rozhodl důvěřovat Dorianovi. A jak on, tak jeho levhart nemínili Keenanovu důvěru zklamat.

V tu chvíli vstoupila Sascha. Ve vůdčích očích – s bílými hvězdami na černém sametu – se jí zračily obavy. „Není to špatná teorie,“ řekla, přistoupila ke Keenanovi a přejela mu prsty po obočí. „Je v naší Síti, ale jen skrze tebe. Jsi jeho záchranné lano.“

Pocit zodpovědnosti vůči chlapci v Dorianovi ještě vzrostl. Pokud měl nějakou slabinu, pak to byl soucit se zranitelnými, s těmi, kteří se za sebe nemohli bít sami. „Až se probudí, bude vyděšený.“ Pořád cítil, jak se ty křehké kostičky chvěly, když se chlapec snažil nedat najevo strach.

„Ještě nějakou dobu bude spát.“ Sascha na Doriana vrhla znepokojený pohled, zatímco Tammy se omluvila a šla zabalit věci dětem na pobyt u prarodičů. „Proč se nejdeš proběhnout? Byl to náročný den.“ Otázka v jejích očích byla zcela zřejmá.

„Sascho, drahoušku, nedělej si o mě starosti.“ Usmál se a zamrkal na ni, protože si byl dobře vědom toho, jakou slabost pro něj Sascha má. „Z té dnešní střelby si nehodlám dělat vrásky – drželi v zajetí dítě.“ Jeho vnitřní šelma při vzpomínce na Keenanova krvavá zápěstí zavrčela.

Saschu to evidentně uklidnilo a přesunula pozornost zpět k chlapci. „Teď už bude v bezpečí.“ Trochu se jí zadrhl hlas a Doriana napadlo, jaké emoce asi kolem hocha zachytila. „Chráněný.“

„Díky své matce.“ Dorian se v duchu vrátil k Ashaye Aleinové, ženě, kterou před dvěma měsíci zahlédl jako stín ve tmě… a od té chvíle na ni nedokázal zapomenout. „Myslíš, že se taky dostane ven?“

„Mám určité pochybnosti.“ Sascha položila dlaň na Keenanovu malou ručku. „Z toho, co nám řekl Judd, ji Rada potřebuje. A Rada má své způsoby, jak si zajistit, co chce.“

„Podle mě ji podceňuješ.“ Vybavil si Ashayin chladný hlas i to, jaký dopad na něj ten mrazivý tón měl. Jako rána do žaludku. Jestli –

Levhart uvězněný v jeho nitru při té myšlence zaprskal nevolí, ale jeho lidská půlka neměla náladu ho poslouchat. „Podařilo se jí zachránit život třem dětem – Jonovi, Noor a teď i Keenanovi.“ Možná mu z její upjatosti a chladu naskakovala husí kůže, avšak musel přiznat, že je zatraceně chytrá.

Sascha přikývla. „Jenže naneštěstí neznáme její motivaci. Chci věřit, že to udělala z lásky k synovi… ale oba víme, že mateřská láska není na Síti pravidlem.“

S tím Dorian nemohl nesouhlasit. Ashaya byla Psyka. Psyové necítili nic. Tak proč Rada využívala Keenana jako páku, aby přiměla Ashayu poslouchat? To z ní dělalo záhadu, a ty měl Dorian odjakživa rád. Co nesnášel, byli Psyové na Síti, Psyové, kteří uctívali chladného a bezcitného boha Utišení.

Psyové jako Ashaya Aleinová.

Ve spáncích mu zabušila krev ve známém návalu zlosti, který ho přepadal vždy, když si vzpomněl na vůdčího telekinetika Santana Enriqueho. Enrique zavraždil Dorianovu sestru a její tělo použil jako plátno pro své zvrhlé choutky. Dorian ho roztrhal holýma rukama, jenže to neutišilo zběsilost v jeho srdci ani utrpení jeho lidské poloviny.

Tělo Kylie bylo ještě teplé, když ji objevil.

„Doriane.“ Skrz clonu bolesti a hněvu k němu pronikl Saschin hlas. „Přestaň.“

Přestaň se trestat za zločin toho monstra; nedovol mu zabít i tebe. To mu říkala od chvíle, kdy Enriqueho před několika měsíci popravili, a on se jí snažil naslouchat. Na čas se domníval, že už svou zlost přemohl, ale jen se před ním skrývala a nyní se při pohledu na Keenanova rozdrásaná zápěstí opět probudila k životu. A přiživovala ji i vzpomínka na ledový hlas Ashayi Aleinové.

Postavil se. „Půjdu se proběhnout. Dohlídni na Keenana.“ Dokonce ani Sascha, se svým mocným psyským nadáním, z něj nedokázala sejmout pocit viny. Hněv, který cítil, totiž nebyl namířený jen na Psye. To on zklamal Kylie, zklamal svou mladší sestřičku. Ve vteřině by si vyrval srdce z těla a vzdal se vlastní duše, kdyby věděl, že ji tím přivede zpátky.

Jenže to nebylo možné, a tak se s tím zármutkem naučil žít, přežíval s pocitem viny, a dokonce obalamutil i členy smečky, aby si mysleli, že se cítí lépe. Možná obalamutil i sám sebe. Než se objevila ona.

Málem Ashayu Aleinovou zastřelil.

Ne proto, že by byla zlá nebo že by ji považoval za nebezpečnou divokou kartu. Ne, jediný důvod, proč jí málem prohnal kulku hlavou, byl ten, že sotva zachytil její vůni, ztvrdl mu z ní pták na kámen. Ta nečekaná a nechtěná reakce probudila syrovou, palčivou zběsilost jeho pocitu viny, která mu postupně svírala hrdlo a spalovala srdce. Chtěl se zkrátka zbavit osoby, jež ho přiměla na moment zapomenout na Kylie a její památku.

Přitahovala ho snad Utišená Psyka?

Sevřel rty do úzké linky. To si radši dřív uřízne vlastní koule.

Kapitola 4

Pronásleduje mě. Ten odstřelovač. V mých snech je jako černý stín sledující mě skrz mířidla pušky. Občas zbraň odloží a přistoupí ke mně. Občas se mě dokonce dotkne. Ale většinou stiskne spoušť. A zabije mě.

Zašifrované deníkové zápisky 

Ashayi Aleinové

Ashaya se z bezvědomí probudila s pocitem, že se něco hrozně pokazilo. Její mysl fungovala, ale tělo ne. Byla ochrnutá. Člověk nebo měňavec, bytosti s emocemi, by možná zpanikařili. Ashaya tiše ležela a přemýšlela.

Buď oslepla, nebo měla zavřené oči, možná na nich měla i lepicí pásku, ale postrádala smysly, aby si svou domněnku potvrdila. Zavřené oči znamenaly lékařské zařízení – pokoj na klinice nebo márnici.

Její tělo nedokázalo zachytit teplo ani chlad, takže ani to si nemohla ověřit.

Její sluch nefungoval.

Čich nefungoval.

Chuť nefungovala.

Na okraji vědomí ucítila plíživou hrozbu klaustrofobie. Byla pohřbená tím nejhorším způsobem – ve vlastním těle. Končetiny jí byly k ničemu, utéct nemohla. Snažila se dostat myšlenky pod kontrolu, než úplně rozežerou poslední zbytky Utišení, které ji tak dlouho drželo naživu. Nebyla člověk ani měňavec. Měla k dispozici ještě jeden svět. V mysli pátrala po spojení s PsyNetem. Bylo tam – pevné a neochvějné. Ať se pokazilo cokoli, její psychické schopnosti to neovlivnilo.

Následovala spojení, opatrně spustila štíty a rozhlédla se vnitřním okem po sekci, v níž se ocitla. Během několika vteřin se začaly objevovat známé hvězdy. Okamžitě se stáhla. To byla ta potíž s PsyNetem. Ačkoli se její primární pozice zakládala na fyzickém umístění, jakmile spustila štíty, snažila se jí Síť přizpůsobit, protože se jednalo o psychický konstrukt, který jako by vytvářel jedinečné verze sebe sama pro každého jednotlivce.

Nedávalo to smysl, poněvadž PsyNet nepodléhal zákonům fyziky ani matematiky. Nikdo ještě neobjevil princip jeho fungování, avšak jedna věc byla zřejmá – Ashaya nemohla do Sítě znovu vstoupit, dokud nezajistí, že omylem neprozradí svou „znalost“ ostatních. Věděla, že to je možné, dokonce znala i určité způsoby, jak toho dosáhnout – Amara ji to naučila.

Začala přeskupovat a upravovat své štíty, kladla jednu bezpečnostní pojistku na druhou. Až otevře své vnitřní oko příště, uvidí vše skrz mléčnou clonu. Její štíty byly tak tlusté, že jí znemožňovaly aktivně prohledávat Síť, ale to nevadilo. V tuto chvíli se z ní stala jedna z milionů neviditelných teček. Pokud ona „neznala“ nikoho, nikdo nemohl poznat ji.

Zariskovala a vytvořila drobnou skulinu mezi štíty, aby mohla naslouchat šumu na Síti. Pronikly k ní tisíce střípků informací, ale žádný z nich nebyl relevantní, a proto se stáhla zpět do své ulity, do klaustrofobického vězení vlastního těla, a přemýšlela, jak moc bude bolet, až si z očí strhne pásku. Bolest byla relativní koncept. Ztráta Keenana jí to dokázala mnohem jasněji než Amařina krutost.

Páska.

Nyní ji cítila – lepkavou a připevněnou na víčkách. Krok za krokem začala kontrolovat své tělo. Chodidla necítila, ale lýtka se probouzela. Tělo bylo stále omráčené, ale během několika vteřin ji začala obě stehna nesnesitelně brnět a žaludek jako by se snažil vyšplhat jí až do krku.

Třetí fáze – celé tělo zaplavila nepředstavitelná bolest.

Střeva se jí kroutila v agónii a kůži měla v jednom ohni. A přesto se přinutila ležet bez hnutí. Nebyla vycvičený voják, nikdy ji nemučili, aby se naučila ustát bolest. Ležela jako mrtvola z jediného důvodu – chtěla znovu spatřit svého syna.

Jestliže byla naživu ona, existovala dobrá šance, že i Keenanovi se podařilo uprchnout.

Kdosi se otřel o její mysl.

Amara.

Ashaya se ponořila do Utišení, stáhla se za pevnou ledovou zeď, zatímco tělo ji neustále trestalo za rozhodnutí otrávit se. Nepřekvapilo ji, že ji Amara vypátrala tak rychle, ale jejich spojení bylo nyní nejslabší, jaké kdy zažila, a ona ho tak mínila udržet.

Netušila, jak dlouho ji opanovala bolest.

Když bylo konečně po všem, tiše ležela a znovu objevovala svět probuzenými smysly. Stůl pod ní byl chladný a kovový. Takže ani vyšetřovna, ani pokoj na klinice, ale márnice. Na těle ucítila závan vzduchu.

Nahá. Byla nahá.

Pod vlivem Utišení ji to nijak netrápilo. Nadechla se vzduchu páchnoucího po dezinfekci a vnímala okolní ticho. Byla v pokušení se pohnout, ale odolala mu. Určitě ji sledovaly kamery. Její tělo by neponechali jen tak bez dozoru. Touto dobou ji už museli oskenovat a vzhledem k tomu, že nebyla vykuchaná, nejspíš ochranný obal čipu fungoval a nezobrazil se jim na monitoru, nebo něco pozdrželo pitvu.

V duchu se vrátila ke střípku informace, který zachytila, když nahlédla do PsyNetu.

Několika sektory se bez varování prohnala virová chřipka, šíří se obavy z pandemie.

Buď měla neskutečné štěstí, což bylo značně nepravděpodobné, nebo se k Zie Zenovi dostal její propašovaný vzkaz, a on tak věděl, že je připravená jednat. Zbývaly jen kamery. Musela zariskovat a doufat, že márnice není monitorována. Proč by taky měla?

Už už se chystala pohnout, když náhle zaslechla kroky. Dveře se otevřely, pomalu a tiše, a o ni se otřel čerstvý vzduch. Slyšela jediný pár nohou, který přistoupil až k ní. Ležela bez hnutí… a potom jí došlo, že dýchá.

„Slečno Aleinová, jste při vědomí? Vím, že jste naživu.“

Všechno to bylo k ničemu. Odmítala na sobě nechat cokoli znát – zvedla ruce a odlepila si pásku z očí. Zamrkala proti ostrému bílému světlu a vzápětí spatřila rudovlasou ženu, která vedle ní pokládala věci vytažené z malého batohu – oblečení, boty, ponožky.

Posadila se. Polkla. „Pití?“ Hlas měla zdrsnělý a hrubý.

Žena jí vložila do ruky lahev. V očích se jí nezračilo nic, jen soustředěnost. „Zie Zen posílá pozdravy.“ Otevřela dlaň, v níž ukrývala malou zlatou minci s vyraženým čínským znakem pro jednotu.

Je jich pouze deset. Každou z nich má u sebe důvěryhodná osoba.

Ashaya žádný další důkaz nepotřebovala. „Dostal můj vzkaz.“

Krátké přikývnutí. „Není času nazbyt,“ řekla žena. „Panika, kterou jsme vyvolali pomocí toho viru, se pomalu vytrácí. Radní LeBon brzy dorazí, aby osobně prohlédl vaše tělo.“

Ashaya dopila džus, postavila se a opřela se rukama o stůl. Točila se jí hlava a okamžitě se jí udělalo nevolno. Doběhla k umyvadlu a stihla ho ucpat jen zlomek vteřiny před tím, než se jí zvedl žaludek. Vyzvrátila vesměs jen vypitý džus, ale křeče jí stahovaly svaly břicha i hrudníku a měla pocit, jako by ji měly roztrhnout.

„Jste v pořádku?“ Neznámá podala Ashaye krabici s kapesníky a další lahev – tentokrát s vodou.

„Ano.“ Její hlas zněl zastřeně. „Dejte mi chvilku.“

Žena se otočila a Ashaya se zaměřila na obsah umyvadla. Ke své úlevě v něm objevila polknutý čip – její trávicí soustava se díky jedu zastavila, stejně jako ostatní tělesné funkce, a čip tak zůstal v žaludku. Vymyla umyvadlo, opláchla čip a zabalila ho do kapesníku. Potom se vrátila ke stolu.

Neznámá žena jí připravila oblečení a Ashaya ho na sebe rychle natáhla – spodní prádlo, džíny, bílé triko s dlouhým rukávem a modré s krátkým na něj. Jaro už pomalu přecházelo v léto, ale noci bývaly v závislosti na lokalitě stále ještě dost chladné. Čip strčila do kapsy, stáhla si vlasy a nacpala je pod černý baret, který jí její zachránkyně podávala.

Další na řadě byly kontaktní čočky. Zářivě modré oči byly v kombinaci s její snědou pletí dost neobvyklé. Nyní získaly všední hnědou barvu. Oblékla si ponožky a obula tenisky. Pozůstatky jedu jí stále rozechvívaly všechny svaly v těle a její žaludek se neklidně svíjel, ale v porovnání s tím, jak se cítila bezprostředně po probuzení, to nebylo nic.

„V přední kapse je malý taser – umíte s ním zacházet, že ano?“ Neznámá na odpověď nečekala a pomohla Ashaye nasadit batoh. Perfektně jí seděl na zádech, s popruhy kolem prsou a boků. „Kosmetiku a levnou bižuterii najdete v bočních kapsách. Použijte je k maskování. Klíčem je svést všechny ze stopy. Nejste Ashaya Aleinová, L-Psyka, jste Chantelle Jamesová, studentka umění. Právě vám telepaticky posílám profil.“

„Mám to.“ Ashaya ale neměla v úmyslu ten profil využít, nehodlala uniknout z jedné klece do druhé. Nechtěla nutit své dítě – které určitě bylo naživu – k životu plnému tajností a lží, nechtěla, aby se musel už navždy ohlížet přes rameno. Ne, to Keenanovi neudělá. Už si toho vytrpěl dost.

„Držte se profilu a hlídejte si štíty v PsyNetu. Dokázali jsme utajit vaše opětovné připojení k Síti, ale nemůžeme vám poskytnout nepřetržitou ochranu.“

„Rozumím.“ Pohlédla na svou zachránkyni. „Děkuji.“

„Zbytečně neriskujte.“ Oči druhé ženy byly temné, ale zachytila v nich podivné porozumění. „Až se to zhroutí a vypukne otevřená válka, budeme potřebovat někoho s vašimi schopnostmi, abychom se mohli bránit proti biologickým zbraním, které proti nám použijí.“

To. Utišení. Protokol, který zachránil jejich zdravý rozum, ale zároveň je zbavil emocí. Protokol, díky němuž se do čela jejich společnosti dostali sociopati. Spousta Psyů zhroucení tohoto systému neustojí. Emoce se do jejich životů nemohly vrátit jen tak ze dne na den – takový šok by způsobil trvalé a nezvratné škody v jejich myslích. Ashaya to věděla až příliš dobře.

„Budu se snažit.“ Nehodlala však uhnout z cesty, kterou si vytyčila. „Jak se mám odsud dostat?“

„Přenese vás teleportér.“ Náhle strnula. „Už není čas.“

Zničehonic se vedle Ashayi zjevil stejný muž, který ji přenesl do Střediska – Vasic. O vteřinu později se její kosti roztavily a ona se propadala a propadala. Jakmile dorazili do cíle, zapotácela se a málem se zhroutila k zemi. Chtěla se ho zeptat, kde se to ocitli, ale Vasic už byl zase pryč.

Promnula si čelo. Něco se muselo zvrtnout. Vasic se nejspíš vrátil pro druhou ženu. Ten muž patřil k nejvzácnějším svého druhu – musel to být Cestovatel. Většina telekinetiků se dokázala teleportovat, avšak ani vůdčí Tk to nezvládali s tak nenucenou rychlostí. Jen skutečný teleportér. Cestovatel. Kategorie telekinetik – subkategorie Cestovatel. Tk-C.

Jenže kam ji to přenesl?

Rozhlédla se ve snaze určit, kde je, jenže neviděla žádné silnice. Žádné budovy. Žádná světla. Jen stromy. Široko daleko hustý les. Neprostupná zelená zeď. Napadlo ji, že Vasic asi musel její teleport přerušit, aby se stihl vrátit pro druhou ženu. V důsledku toho nyní dřepěla sama v divočině, přestože většinu života strávila zavřená v laboratoři.

Pak se ozvalo zavrčení – hluboké a tak zlověstné, až se jí postavily chloupky vzadu na krku. Tuto instinktivní reakci neuměli potlačit ani Psyové. Další zavrčení, po kterém následovalo zaprskání, které ji přimrazilo na místě.

Dorian byl právě na cestě zpět k Tammy, když mu zazvonil telefon. „Jo?“

„Jak daleko jsi od Háje?“ Vaughnův hlas.

„Možná tak hodinu usilovného běhu. Proč?“

„Kruci.“ Vaughn cosi zamumlal někomu třetímu a potom se znovu ozval. „Jsi nejblíž. Musíš někoho okamžitě vyzvednout.“

Kdo to, sakra, může být? Háj bylo rozsáhlé území hluboko v jejich teritoriu, kde žila divoká zvířata s neukojitelnou chutí po krvi a trhání masa. „Už běžím.“ Právě měnil směr.

„Máš zbraň?“

„To je dost debilní dotaz.“ Ozbrojený byl vždycky. Kompenzoval tím svou neschopnost proměnit se v levharta.

„Snad ji nebudeš muset použít. Pospěš si.“ Vaughn zavěsil.

Dorian strčil mobil do kapsy a nasadil zběsilé tempo. Vzhledem k tomu, že mu Vaughn cíl nijak blíže nepopsal, muselo se jednat o osobu dobře viditelnou, hlučnou nebo s výrazným pachem. Modlil se, aby to bylo něco z posledních dvou jmenovaných. Před hodinou se setmělo a měsíc se ukrýval za mraky, takže viditelnost stála za prd. Měl sice výborný zrak, ale dokonce ani levhartí měňavec nedokázal vypátrat jehlu v kupce sena. Pach by mu výrazně pomohl.

Ačkoli i to by nakonec mohlo být k ničemu.

Protože pokud tam někdo opravdu byl, pak byl v pořádném maléru. Tu oblast obývali agresivní rysové. Skuteční rysové, ne měňavci. A ti na provokaci uměli zareagovat pěkně zlomyslně. Jestli jeho cíl udělal tu chybu a rysy vyprovokoval, najde Dorian jen hromádku dokonale ohlodaných kostí.

Všude kolem ní ve tmě svítily oči. Ashaya se ani nehnula a zvažovala možnosti. Už posté ale došla ke stejnému závěru – žádné nemá. Byla Psyka úrovně 9,9, jenže její moc byla výhradně lékařského charakteru. Neměla žádnou bojovou schopnost – ani špetku telekineze nebo paralyzující telepatie. V kategorii telepatie dosahovala pouze úrovně 1,1, což stačilo tak akorát na udržení spojení s PsyNetem.

Mohla se pokusit použít svou zanedbatelnou telepatickou sílu, ale i kdyby tím získala pár vteřin, k čemu by jí byly? Zvažovala, že vytáhne z batohu taser, jenže sotva pohnula rukou, ozvalo se výstražné zacvakání zubů. Proč na ni ještě nezaútočili?

Odpověď dostala dalším zběžným prozkoumáním oblasti. Na některých velkých kmenech si všimla stop po drápech. Nedávno tudy proběhlo něco velikého a zanechalo to po sobě natolik hmatatelnou přítomnost, že tyhle menší šelmy – soudě dle výšky jejich očí – váhaly. To však nevydrží dlouho. Byla živá a chutná kořist. Chtěli ji.

Přemýšlej, Ashayo, nabádala se v duchu a snažila se využít klidu, jejž jí přinášelo Utišení. Co by udělala Amara? Byla to hloupá otázka a ona ji vzápětí zavrhla. Amara měla nejen jiné schopnosti, ale také jiný způsob uvažování. Co měla ona?

Léčitelství. Základy telepatie. Základy psychometrie. Pár dalších pasivních psyských schopností. Pro tuto situaci nic užitečného.

Zvířata – kočky? – se pomalu blížila a jejich drápy tiše křupaly o vyschlou vegetaci na lesní půdě.

Když odhlédne od psychických schopností, co jí zbyde?

Bystrá mysl, zdravé tělo… a genetický dar rychlosti.

Bohužel tyhle šelmy byly i tak rychlejší než ona.

Kapitola 5

Seznam úkolů… zabíjet.

Nápis na přední a zadní straně oblíbeného trička Doriana Christensena (dárek od Talin McKadeové)

Jakmile Dorian dorazil do Háje, ucítil ve vzduchu krev a zaslechl prskání a vzteklé zvuky rozběsněných rysů, kteří mezi sebou o něco bojovali. Ladným pohybem paží vytáhl vrhací nože a v duchu se připravil na všechno. Na zkrocení menších kočkovitých šelem běžně stačil jeho pach, ale pokud skolily nějakou kořist, mohla jim mozek zastřít zvířecí zuřivost.

Vůně krve ho dráždila, ostrá a železitá. Cítil v ní však i cosi dalšího – závan exotické ženskosti, lákavý a svůdný… a chladný, neskutečně chladný. „Kurva!“ Zbývající vzdálenost překonal extrémně rychle a vnímal, jak mu po zádech stéká čůrek potu.

Nemá právo zemřít, honilo se mu hlavou a vzedmula se v něm vlna palčivého vzteku. Ne, dokud se nezbavím toho spalujícího hladu po ní. Jenže když dorazil na mýtinu, kam ho pach krve zavedl, neobjevil tam nic než čerstvou krev a rozzuřené rysy – žádný pach cupovaného těla nebo mrtvoly. Dokonce ani závan strachu nebo paniky. Psyové rádi předstírali, že si dokážou udržet chladnou hlavu až do poslední chvíle, ale on moc dobře věděl, že na konci křičí stejně jako všichni ostatní. Santano Enrique křičel – než mu Dorian vytrhl jazyk.

Vstoupil na mýtinu s noži pevně v rukách. Smečka rysů zvedla hlavy a začala na něj syčet a prskat. Čekal, až ho poznají. Zaváhali – dost dlouho na to, aby přestali drásat to, co měli pod drápy. Věděl, nad čím uvažují. On byl jen jeden, jich bylo deset.

Zavrčel a nechal svého vnitřního levharta, aby ten zvuk pořádně podtrhl. Čišela z něj zlost, zuřivost a dominance. Rysové se přikrčili, ale neutekli. Zatraceně. Nechtěl je zabít. Tahle země jim patřila stejně jako jemu. Ona byla vetřelec, tady i v jeho životě – v jeho podělaných snech. S tím se ale musel srovnat sám. Nehodlal si to usnadnit tím, že bude stát stranou a nechá ji rozsápat na kusy.

Znovu zavrčel, tentokrát výhružněji. Zmizte, nebo zemřete. Znali ho, věděli, že svou hrozbu vyplní. Jeho neschopnost proměnit se v levharta na věci nic neměnila. V jeho nitru žila šelma, třebaže se neuměla navenek projevit. Pro ně byl zkrátka predátor. Voněl tak. Běhal tak. Lovil tak.

A zabíjel.

Jeden za druhým se rysové pomalu začali ploužit pryč. Dorian vyčkával – s dýkami v rukách –, dokud nebyl o jejich kapitulaci zcela přesvědčen. Potom se vydal ke stromu, u kterého cupovali svou kořist. Zastavil se. Koncentrace pachu neodpovídala smrti. Ztuhl a uvědomil si, co mu smysly napovídají. Téměř se usmál. A vklouzl do temných stínů. Tak rychle, že očím, jež ho sledovaly, musel připomínat jen rozmazanou šmouhu.

Ukryl se ve tmě a celou dobu zůstával v pohybu, protože Psyka by ho mohla jedním mentálním úderem klidně i zabít. „Asi bys měla slézt dolů, pokud nechceš, abych tě tady nechal. Ti rysové se určitě vrátí.“

Ticho. Myslela si snad, že Dorian neví, kde přesně je?

„Zajímalo by mě, jak se Psyka naučila lézt po stromech?“ Zastavil se pod větví, na níž se krčila, a uviděl její nohu.

„Horolezecký simulátor v tělocvičně,“ odpověděla chladně. „Obávám se, že zpátky mi to nepůjde tak snadno.“

Ani se nehnul a snažil se potlačit svou instinktivní potřebu ji chránit. „Drápy?“

„Nebo zuby, nejsem si jistá. Na lýtku.“

Nyní zaslechl pohyb, pokoušela se dostat dolů. Jeho levhart byl šovinista. Rád ženám pomáhal. A tuhle ženu chtěl navíc k tomu kousat, ochutnat, očichat. Jenže jeho levhart si také navzdory nevysvětlitelné přitažlivosti vůči Ashaye Aleinové uvědomoval – s chladným rozumem predátora –, že jiný Utišený Psy zavraždil jeho sestru. Odpuštění nepřicházelo v úvahu. „Jsme si kvit,“ řekl a dál stál na místě. „Dluh byl splacen.“

Pauza. „Je můj syn v bezpečí?“

V jejích slovech se neukrývala žádná emoce. Tak proč tu otázku vůbec pokládala? „Své sliby plníme.“

„Nevím, co jsi zač. Jen že jsi přítel Talin McKadeové.“ Ucítil čerstvou krev a vzápětí slyšel i zvuk oblečení odírajícího se o dřevo.

Byl připravený ji chytit, kdyby padala. „Jak to, že ty kočky nevylezly za tebou? Na kmeni i na větvi je krev. To je jako šanta kočičí.“

Na pár vteřin se odmlčela a on slyšel její namáhavý dech. „Vysílala jsem k nim telepatické signály – dost na to, abych je odradila.“

Vzedmul se v něm hněv. „Proč jim rovnou neroztavit mozky a nenadělat z nich fašírku?“ V minulosti přesně toto Psyové dělali, proto měli při kontaktu s nimi měňavci pravidlo „nejdřív zabít, pak se ptát“.

Další odmlka a pár bolestivých nádechů. Nejspíš už dolezla ke kmeni a nyní se snažila sebrat síly na sestup. Pach krve zhutněl. Silně krvácela. Svářel se v něm vztek s instinktem, nelítostně do sebe narážely a rvaly se na kusy.

„Každý Psy je jiný,“ řekla staženým hlasem. „Moje telepatická síla stačí maximálně k tomu, abych si udržela od těla jednoho. Pokusila jsem se o jednorázový výboj větší energie, ale to mi poskytlo čas tak akorát na vyšplhání na ten strom – zotavili se z toho dost rychle.“

„Nemusíš být mocná telepatka, abys mohla zabíjet.“ Vydal se nahoru za ní, než vůbec vědomě dospěl k rozhodnutí, že jí pomůže.

„Ne, ale musíš umět zaměřit své ostatní schopnosti bojovým způsobem. Už to samo o sobě je nadání. A já ho nemám.“ Ztlumila hlas. „Proč tak moc mluvím?“

Došplhal k ní a našel ji sedět obkročmo na větvi se zavřenýma očima. „Protože,“ opáčil a ona prudce otevřela oči, „jsi unavená a oslabená ztrátou krve.“ Přitáhl ji k sobě. „Přehoď druhou nohu.“

Poslechla a přitáhla nohy k sobě. „Asi nezvládnu slézt dolů.“

Vsunul jí paži pod stehna a pod záda. A skočil. Dopadl s vrozenou kočičí ladností, kterou odjakživa mátl všechny doktory. Každým coulem byl levhart, až na to, že nedokázal přijmout svou druhou podobu. Nikdy se neproběhl na všech čtyřech, necítil vítr v srsti, nezakousl se do krku kořisti a nestrhl ji v zuřivém návalu adrenalinu a hladu.

„Působivé.“

Pohlédl na ženu ve svém náručí, ale neodpověděl, jen ji jemně složil na zem. Napřímila se a začala rukama zkoumat pravé lýtko. Podle množství krve to viděl minimálně na pár stehů. Popadl batoh, který rysové cupovali, když dorazil, a odepnul přezky. „Máš tady lékárničku?“ Ruksak útok šelem přežil relativně bez úhony, protože byl vyrobený z kvalitního materiálu. Pokud v něm nebude lékárnička, určitě tam bude alespoň něco, čím by jí ránu ovázal a stáhl.

„Netuším,“ odvětila Ashaya.

Jako první našel malý taser. Neznepokojovalo ho to. Sám byl příliš rychlý na to, aby ho podobná zbraň mohla ohrozit. A vzhledem k tomu, že Ashaya nebyla měňavec, bylo od ní rozumné mít s sebou něco na obranu. Jenže… „V ruksaku je ti to na dvě věci.“

„Naneštěstí mě nenapadlo se připravit na útok divé zvěře.“

Chladná a kousavá. Obojí ho neskutečně dráždilo. Podíval se jí do očí a zjistil, že jsou tmavé. Viděl ji jen jednou, a navíc byla tehdy temná noc, ale přesto si byl jistý, že tohle není jejich skutečná barva. „Dobrý převlek,“ poznamenal a rozepnul hlavní kapsu batohu. „Ještě lepší by byl bez těch copů. Psyové se vlasů zbavují, když jsou byť jen trochu nepoddajné.“

„Moje jsou mnohem víc než jen trochu nepoddajné.“

Prohraboval se ruksakem a cítil na sobě její pohled. Měla štěstí – během pár vteřin objevil malou krabičku s mezinárodně rozeznatelným symbolem červeného kříže. Tuba se suchým antiseptikem ležela přímo nahoře. „Lehni si na břicho. Tak to bude nejjednodušší.“ Snažil se udržet svůj hlas pod kontrolou, třebaže se levhart v jeho nitru neklidně svíjel a pach její krve ho ponoukal k tomu, aby se prodral na povrch. „Rychle.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V zajetí slasti.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.