v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

Dračí koruna

Král koní

Dračí stíny

Shade

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

FANTOM Print

2014

Copyright © 2012 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-617-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-618-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Těm, kteří bojují, bojovali a obětují se pro nás

Poděkování

Rád bych poděkoval všem, kdo tomuto příběhu pomohli vzniknout: své rodině, týmu v Gallery – svým editorům Edovi Schlesingerovi a Megan McKeeverové, ale nejen jim – zástupci vydavatele Anthonymu Ziccardimu a redakční asistentce Julii Fincherové – svému agentu Donu Maassovi a fantastickému britskému malíři Jonu Sullivanovi. Omlouvám se ostatním, které jsem nezmínil jménem, ale doufám, že vědí, jak velmi si jejich práce cením. Jako vždy bych rád poděkoval fanouškům, kteří víc než kdokoliv jiný umožnili světu Dračí říše tak dlouho pokračovat. Doufám, že se můžeme dál těšit na mnohá dobrodružství!

I.
Černokněžník

I v nejistých časech, které se teď šířily zemí, zůstával Přímořský Irillian vzkvétajícím městem. Byl centrem dovozu i vývozu a jeho vládce byl známý relativní spravedlností vůči poddaným, ať už patřili k jeho druhu nebo k jiným rasám.

Ne všichni draci byli tak benevolentní.

Přístav plnily vysoké trojstěžníky, mnohé nakládaly nebo vykládaly zboží. Od přístaviště začalo odrážet jakési štíhlejší plavidlo, které bylo podle všech známek státem schválenou korzárskou lodí. Dělníci a námořníci ve volném, splývavém oděvu, přizpůsobeném rychlému pohybu, se zabývali nejrůznějšími činnostmi a mísili se s prodavači ryb, kupci a zákazníky. Davem pochodovaly ozbrojené hlídky a stráže ostražitě sledovaly náznaky jakéhokoliv nepořádku. Mezi dospělými pobíhaly děti a nevšímaly si káravých pohledů. Na první pohled Irillian vypadal stejně jako každé jiné město… nebýt toho, že mnoho obyvatel mělo šupiny.

Lidé převažovali početně, bylo však zřejmé, že tu nevládnou. Přestože na sebe s druhou významnou rasou hleděli s vzájemným respektem, autorita bezpochyby nespočívala v jejich rukou. Koneckonců, nebyli snad tihle draci příbuznými dračích králů?

Většina jich byla vyšších než lidé kolem a díky ozdobným hřebenům na přilbách s hledím působili ještě vyšší. Všichni samci vypadali jako válečníci ve zbroji, dokonce i ti, kteří očividně patřili k posádkám nebo ke kupcům či dělníkům v docích. Zatímco vrcholy přileb stráží a jejich kapitánů tvořily velmi pečlivě propracované – ne, skoro jako živé – tváře zuřivých draků, draci vykonávající všednější úkoly je měli mnohem jednodušší a někdy vůbec žádné.

Shodovali se v tom, že všichni dospělí samci měli modrou barvu moře a tváře v přilbách stejně šupinaté jako zbroj. Oči byly plazí a ústa beze rtů ukrývala ostré zuby dravců.

Pokud se zdálo, že v davu nejsou žádné dračice, bylo to proto, že řada exoticky vyhlížejících elfek s azurovými kadeřemi byly ve skutečnosti ženské protějšky draků. Přestože však vypadaly na pohled podobnější lidem, jejich pravou povahu odhalovalo každé otevření úst, odhalující menší, ale o nic méně ostré dravčí zuby.

Lidé v davu se o to všechno nijak nestarali. Obě rasy už celé generace sloužily Modrému drakovi a jeho předkům, a zatímco v jiných zemích byli draci a lidé hořkými nepřáteli, tady žili v relativním souladu a starosti si obvykle dělali hlavně s ambicemi cizinců.

A jeden takový cizinec se objevil v jejich středu.

Vynořil se v černých stínech jakési uličky a tmavá kapuce a plášť ho halily natolik, až se zdálo, že ve stínech stále zůstává, i když z nich vykročil. Tmavá kapuce mu zcela zakrývala tvář, takže se zdálo, jako by pod ní nebylo nic než prázdnota. Černokněžník – neboť to nemohl být nikdo jiný – se narovnal a opatrně se rozhlédl kolem. Když viděl, že ho nikdo nezahlédl přicházet, podíval se směrem k nejbližší ulici. Chvilku se zájmem sledoval, jak dračí kapitán na hřbetě jednoho z velkých ještěrů, kterým říkali nižší draci a užívali je jako jízdní zvířata, vydává rozkazy více než tuctu lidí.

Stráže vyslechly pokyny a rozešly se. Kapitán přehlédl oblast a žhnoucí oči se konečně upřely do uličky.

V tu chvíli však už byl černokněžník pryč.

Zahalený čaroděj se znovu zhmotnil uprostřed krámu nedaleko od původního místa příchodu. Nedělalo mu potíže najít si cestu ztemnělým obchodem. Z předchozího pozorování usoudil, že obchodník zavírá bezprostředně po páté hodině odpoledne, jako mnozí tady. Zákazníci takovýchto krámků tou dobou obvykle odcházeli večeřet a žádný praktický kupec neplýtvá časem a penězi kvůli nepatrné šanci, že se objeví pozdní zvědavec.

Zataženými závěsy pronikalo právě tolik světla, aby matně osvětlilo rozsáhlou, různorodou sbírku zboží, které jako by pocházelo ze všech míst, kam zamířila střelka kompasu. Byly tu sošky tří nymf, které mohly pocházet z rozlehlého Dagorského lesa, zdobné vázy z Gordag-Ai, jemné kartáče z koňských žíní, vyrobené v Zuu, erby zdobené meče, vykované nejspíš samotářskými trpaslíky daleko na severozápadní části pevniny. Původ dalších předmětů se vůbec nedal zařadit do žádné ze třinácti zemí, tvořících to, čemu se po staletí jednotlivě i celkově říkalo Dračí říše. Irillian prosperoval díky rozlehlému přírodnímu přístavu a strategickému umístění na východním pobřeží. Obchodníci i korzáři sem přiváželi bohatství i jedinečné předměty ze všech civilizovaných i necivilizovaných míst známého světa.

A právě proto sem černokněžník přišel. Všechny výpočty ukazovaly, že právě tady může být možný klíč k jeho pátrání, k pátrání, které trvalo mnohem, mnohem déle, než si většina dokázala představit a ještě méně ocenit.

Konečně se objevila naděje, že by se mohl zbavit svého prokletí.

Ze širokého pláště se vynořily dvě hbité ruce v šedých rukavicích. Dobře odpovídaly vetřelcovu postoji a označovaly ho za někoho, kdo je očividně v rozpuku života. Avšak jako tolik dalšího kolem něj i tohle bylo zavádějící. Snad až na několik výjimek byl mnohem starší než kdokoliv či cokoliv jiného, co bylo naživu.

Prosté gesto přivolalo drobné, smaragdově zelené světlo. Pohyb levé ruky vyslal zářící tečku do přeplněné místnosti na průzkum. Tu a tam u nějakého předmětu zaváhala, ale potom se znovu pohnula dál. Přestože tyto předměty byly pro černokněžníkovo studium očividně nějak zajímavé, nebyly tím, pro co sem přišel.

Zvuky ruchu zvenčí zesílily. Hluboká kapuce se krátce otočila k oknu, ale potom si znovu přestala všímat všeho kromě pátrání.

Světlo se prudce zastavilo nad ozdobnou schránkou. Dokonce i když mu dal černokněžník znamení, ať pokračuje, zůstávalo přimrzlé nad ní.

Zahalený čaroděj zmizel a znovu se objevil vedle stolu, na kterém ležela schránka a několik dalších starožitností. Ruka v rukavici se zastavila mezi světlem a schránkou. Z dlaně se mu rozlilo matné bílé světlo a rychle se zase vytratilo.

To je ono… ale co je to? podivoval se čaroděj. Dokonce i po tak rozsáhlém bádání nevěděl o moc víc než kdokoliv z těch, kdo procházeli kolem krámku. Čaroděj zvedl malou schránku tak opatrně jako matka novorozeně. Jemně nadzvedl víko.

Schránka byla prázdná.

Zpod kapuce uniklo primitivní zavrčení. Potlačené zklamání černokněžníka málem přimělo mrštit schránkou přes místnost. Na poslední chvíli však zvítězil rozum, a místo aby urážlivou krabičku zničil, krátce ukázal dovnitř.

Světlo vlétlo dovnitř, rozlilo se po dně a po stranách a znovu se zformovalo v tečku. Okamžitě vylétlo vzhůru a hnalo se dál do zadní části krámu. Čaroděj kráčel za ním.

Vzadu v krámku letělo světlo přímo k jedné z bočních stěn. Zeď zdobilo pár malých a celkem obyčejných obrázků. Zdálo se, že si světlo nevšímá výzdoby ani samotné stěny, jen k nim velice rychle letělo.

Potom smaragdová tečka udeřila.

Zeď se zableskla jasnou zelenou a zároveň zprůhledněla.

Uprostřed stály kovové dveře, velké tři krát tři stopy.

Když světlo zhaslo, obraz dveří se vytratil. Černokněžníkovi na tom nezáleželo. Sáhl na stěnu do míst, kde dveře předtím viděl. Ruka se mu zdánlivě ponořila do kamene a potom se dotkla čehosi, co po hmatu připomínalo kliku.

Krátké odmaskování také odhalilo, že dveře potřebují klíč, ale to postavu v plášti nijak nevyrušilo. Soustředil se a zatáhl za neviditelnou rukojeť.

Zeď zaplála. Iluze se rozptýlila a odhalila kupcovu zvláštní pokladnici. Pro bohaté obchodníky nebylo v těchto časech neobvyklé připlatit si za pár kouzelných zabezpečení. Přestože se ve většině míst, kde vládli dračí králové, na lidskou magii stále hledělo s nelibostí, Irillian se spíše podobal osvobozeným královstvím, kde teď byly podobné schopnosti znovu na vzestupu a z některých z těch, kdo jimi vládli, nabídka podobných služeb dělala boháče.

Vetřelec se při té myšlence vzácně zasmál. Viděl generace, kde i nejslabší magický talent u člověka znamenal sežehnutí na popel nebo jinou z tisíců jedinečných poprav, které obezřetní dračí vládci připravili. Teď se magie stávala skoro stejně běžnou, jako když kdysi…

Roztříštěné, poněkud surrealistické vzpomínky na jeho vlastní mládí smetly jakékoliv pobavení a hořce mu připomněly, proč klesl až tak nízko, aby se vloupal do krámu. Čím dříve získá to, co hledá, tím lépe.

Neozval se žádný zvuk, ale černokněžník okamžitě věděl, že není sám. Kapuce se prudce otočila doprava, hlouběji k zadní části domu.

„U měsíců!“ zajíkl se vousatý, obstarožní muž. V jedné ruce držel mosaznou olejovou lampu. V druhé měl malý samostříl, zdaleka ne tak silný jako větší zbraně, podle kterých ho vyrobili, ale pořád dost silný na to, aby mohl zabít. Dvě šipky s kovovými hroty, přes půl stopy dlouhé, mířily přímo na vetřelce.

Kupec však očividně ztratil jakoukoliv chuť rádoby zloděje zabít. Stál tam, jako by ho zmrazil pohled dávno zabitého Ledového draka. Čaroděj to však nezpůsobil ničím, co udělal. Ne, důvod, proč byl nebohý kupec před černokněžníkem tak bezmocný, byl úžas a hrůza z tváře, která se teď objevila pod kapucí.

Nebo spíš… náznak tváře. Dokonce i v přímém světle zaoblené měděné lampy zůstávaly černokněžníkovy rysy rozmazané. Byly tu stopy toho, co by měly být oči, a snad i nosu pod nimi. Z úst byla patrná jen matná štěrbina. Vypadalo to, jako by kupec viděl čarodějovu tvář skrz kalnou vodu; občas se dokonce i lehce zavlnila.

Černokněžník pokynul rukou právě ve chvíli, kdy se majitel obchodu konečně pokusil vystřelit ze samostřílu. Kolem starého muže zavířila šedá mlha. Tentokrát ztuhl díky poutacímu kouzlu, které zeslábne, až bude vetřelec dávno pryč. Kupec bude bezpochyby překvapený, až zjistí, že je stále mezi živými; poté co postavu v kapuci rozeznal, starý muž nejspíš věřil, že ho čeká strašlivá smrt. Alespoň podle legend mohl nejspíš čekat právě něco takového…

A bohužel pro čaroděje se legendy tak úplně nemýlily.

Netrpělivost zvítězila a čaroděj obrátil pozornost zpátky k pokladnici. Sáhl svou mocí a osahal bezpečnostní pojistky na dveřích, byly však primitivní, jen aby udržely venku ty, kdo neovládají magii. Rozptýlil je pouhou myšlenkou a prudce otevřel dveře.

Uvnitř leželo mnoho váčků a malých schránek. Nemusel však pátrat po tom, co hledal, neboť náznak smaragdového světla teď zaléval jeden z malých kožených váčků, ukrytých v rohu. Dychtivá ruka váček vytáhla. Černokněžník rozvázal řemínek a vysypal si na dlaň jediný předmět, který byl uvnitř.

Medailon, vytvořený z nejtrvanlivějšího a času nejlépe odolávajícího kovu, zlata, byl poškrábaný a otlučený a očividně velice starý. Navzdory tomu zůstal střed vzoru stále patrný. Nad planoucím ohněm se vypínal fénix, tvor mytický i ve světě, v němž částečně vládli podobu měnící draci, a nad pozoruhodnou ptačí hlavou se vznášely dva kruhy. Umělec si dal velmi záležet na tom, aby byla stylizovaná postava dokonalá, ale většina jeho úsilí pro černokněžníka nic neznamenala. Hledal medailon z praktičtějších důvodů. Na vzoru ho zajímalo jen to, že to byl skutečně fénix.

Potom se pták náhle pohnul, křídlo se posunulo a zobák i pařáty se otočily k černokněžníkovi.

Než stačil zareagovat, obraz fénixe ho zahalil. Křídla a pařáty se proměnily v provazy z bílého ohně, který mu připoutal paže k bokům a přinutil ho medailon upustit. Černokněžníka už artefakt ani za mák nezajímal; byl to podvrh. A co hůř, byl to podvrh, záměrně nastražený na něj.

Fénix široce rozevřel ostrý zobák a polkl mu hlavu. Když se tak stalo, poslední stopy ptáka se rozplynuly a černokněžník zůstal nehybný v zámotku energie. Navzdory veškerému úsilí jeho soustředění zakolísalo. Magické síly, jež mu pronikaly do mysli, mu záměrně působily spoušť v myšlenkách. Pokud nedokázal myslet, nedokázal sesílat kouzla.

Bylo to mistrovské kouzlo, jehož autora poznával – čaroděje, který mu byl donedávna přítelem i protivníkem. Černokněžník svému protivníkovi toto nesporně mazané osidlo nevyčítal. Čaroděj bezpochyby strávil celé měsíce pečlivou přípravou a možná vyhledal i pomoc ostatních, kteří znali zamýšlený terč ještě lépe, jako třeba ne-lidský vládce z Penacles, velkého města vědění.

Dobrá hra, Cabe Bedlame! pomyslel si černokněžník. Dobrá hra!

Dál nad protivníkem nepřemýšlel, kromě toho, že práce Cabea Bedlama znamenala, že tu je jen malá naděje na nějakou slabinu v kouzlu. Přesto bylo pátrání lepší než prostě přijmout osud, ačkoliv ho Cabe jistě neměl v úmyslu zabít. Místo toho čaroděj chtěl svou kořist „laskavě“ uvěznit, dokud s ostatními nenajdou vlastní „lék“ na kletbu. Než k té nepravděpodobné události dojde, může uplynout tisíc životů… a černokněžníkovi už uplynuly. Nebude čekat dalších tisíc.

Všechny tyhle myšlenky přicházely v přeházených útržcích, násilím spojovaných, zatímco se vrtal v Cabeově kouzlu. Příliš brzy uviděl to, čeho se obával. Energie byly spleteny velmi zručně – dokonce tak zručně, že v tom poznával i Gryfovu srstí a peřím porostlou ruku. Tím se potvrdilo černokněžníkovo podezření ohledně účasti vládce Penacles, ale zároveň poklesly naděje, že bude mít nějakou šanci na únik.

Uvažoval nad poslední možností. Smrt nebyla žádanou volbou, dokonce ani pro toho, pro koho by nebyla trvalá. Kletba už se zhoršila způsobem, který nečekal, a riskovat nové vtělení by mohlo znamenat poslední kapku.

Kdyby měl černokněžník zřetelnou tvář, dalo by se v jeho rozčilení spatřit i náznak strachu. Uvěznění, nebo druhá cesta. Nedokázal říct, který osud je horší.

Skutečnost, že čaroděj nebo jeho spojenci – rozhodně s Cabeovou účastí – uzavřeli pakt s místním dračím králem, ale přitom si pro něj ještě nepřišli, neprozrazovala, že si jsou osidlem tak jistí, ale připisoval ji spíše vlastnímu ustavičnému úsilí maskovat svou přítomnost, kamkoliv šel. Jeho kouzla ztlumila jakýkoliv alarm, který mohla past spustit, a tak si Cabe rychle uvědomí, že je něco špatně, pokud to už neví.

Černokněžník našel slabé místo pasti.

U kouzla, seslaného někým tak zkušeným jako Bedlam, byla i nepatrná slabina velmi neočekávaná. Nejprve ji považoval za další trik, neměl však na vybranou a musel ji vyzkoušet. To, že se vydržel soustředit tak dlouho, mohl připsat svému odhodlání, ale rychle slábl.

Vlil své úsilí do kazu.

Kouzlo se zhroutilo a energie se rozlétla všemi směry. Hlavní nápor unikající síly do něj udeřil tak silně, až ho odhodil dozadu. Ve snaze neupadnout na zem černokněžník popadl roh stolu, pokrytého tapiseriemi.

Natažené prsty prošly dřevem skrz.

Sesypal se na hromadu a v širokém plášti vypadal na okamžik spíše jako kupka odhozených oděvů než jako člověk. Dál nad ním sršely jiskry magické energie a každý záblesk mu způsoboval bolest. Navzdory tomu všemu se dokázal zvednout na nohy.

„Vidím, že jdu právě včas. Tady to skončí, Shade,“ smutně prohlásil důvěrně známý hlas. „Musí.“

Černokněžník se otočil k místu, kde předtím stál kupec, a vůbec ho nepřekvapilo, když viděl, že stařec zmizel a na jeho místě stál mladý muž v modrém rouchu. Měl výrazně černé vlasy, až na široký stříbrný pruh, který běžel zepředu až skoro dozadu. Podle toho, co o něm zpívali bardi v obvyklých hrdinských zpěvech, neměl nově příchozí krásnou tvář, ale silná brada a lehce křivý nos v sobě měly drsnost, jež přitahovala mnoho žen, a jednu obzvlášť. Cabe Bedlam byl více než dvakrát starší, než se dalo soudit podle vzhledu; jednou z výhod čarodějů byla schopnost udržet si mládí i tři sta či více let.

„Cabe,“ pozdravil ho Shade zachmuřeným tónem. „Dalo by se říct, že mi bylo potěšením. Velice lstivý trik.“

„Bylo to nezbytné, abychom tě sem vylákali. S kupcem si nedělej starosti. Očaroval jsi jednoho z Gryfových golemů, na kterého jsme seslali iluzi.“

„To mě nepřekvapuje. Nikdy jsi nepatřil k těm, kdo by riskovali nevinné.“ Černokněžník cítil, jak se kolem nich shromažďuje energie, všechna vyvolaná jeho společníkem. Byl by omyl soudit Cabea podle vzhledu; byl to možná nejmocnější čaroděj v celé Dračí říši.

Ale i se znalostmi tajných učení a schopnostmi zděděnými po slavném dědečkovi Nathanovi nebyl Cabe nejzkušenější. Ne ve srovnání s tím, kdo žil bezpočet staletí.

Alespoň v to Shade doufal.

Přitáhl si plášť k sobě. Tělo se zkroutilo, schoulilo se do záhybů.

„Shade!“

Jakési kouzlo jím trhlo a málem přinutilo černokněžníka v plášti zakolísat. A navíc mu účinky předchozího Cabeova kouzla stále mátly myšlenky.

Obchod vybledl a obraz rozčileného čaroděje s ním. Shade cítil, jak se mu svírají vnitřnosti, ale dál se snažil uniknout.

Rozmazanou tvář ovanul studený, vlhký vzduch. Shade zavrávoral dopředu a jen kamenná zeď mu zabránila v tom, aby upadl na zem.

Ještě dřív, než dokázal zaostřit zrak, poznal, že je pořád v Irillianu. Vůně moře mu trochu pročistila hlavu, ale ne dostatečně. Shade věděl, že se potřebuje soustředit, pokud má mít šanci přenést se o něco dál. Cabe mu bude v patách, a co hůř, čarodějův nejočividnější spojenec tady v Irillianu bude na lovu…

Shade ucítil, že se v uličce, ve které přistál, chystá něco hrozivého. Nedokázal se soustředit natolik, aby se přenesl pryč, a tak mu nezbylo než mrzce prchat na nějaké veřejné místo.

Zpoza něj se ozvalo hrozivé hučení. Ohlušil ho řev vody. Kolem bot se mu směrem k vyděšeným obyvatelům přelila kypící záplava. Voda mu stoupla až ke kolenům, než se rozlila po otevřeném prostranství.

Kdyby byl kýmkoliv jiným, ani zostřené smysly by ho nejspíš nestačily před útokem Modrého draka varovat. Vládce Irillianu vyslal ze vzdáleného doupěte malý kousek moře, aby zalilo celou uličku. Drak vodu do úzké uličky prostě nevychrstl; zhmotnila se tam. Shade by se byl okamžitě utopil.

Lidé i draci na něho užasle hleděli. Většina z nich ho nepoznala – kdo by taky čekal temnou legendu přímo v jejich středu? – ale několik ano, a jméno, pod kterým byl známý, jméno teď o tolik výstižnější než jeho původní, se neslo od úst k dalším a dalším ústům.

Strážci nepotřebovali nic takového vědět, aby je to přimělo konat. Ať věděli nebo ne, kdo je onen vetřelec, zřetelně v něm poznali nepřítele. Jakýsi dračí důstojník v sedle poslal vpřed z větší části lidskou jednotku. Strážci se blížili k Shadeovi, meče a kopí tasené.

Čaroděj s lapáním po dechu mávl rukou. Zbraně stráží se zkroutily k zemi a hroty se zaryly hluboko do kamene. Několik vojáků klopýtlo a pár jich upadlo na zem.

Od davu se ozvalo další hřmění, které nemělo nic společného se Shadeovým kouzlem. Ucítil nablízku přítomnost Cabea Bedlama.

„Musíš s tím hned přestat, Shade! Je to pro…“

Je to pro tvé vlastní dobro! Kolikrát jen už tahle slova slyšel, od těch, kdo si mysleli, že vědí, co je pro něho nejlepší? Mysleli to dobře, všichni to mysleli dobře, ale vždycky se ukázalo, že jeho kletbě rozumí ještě méně než on.

Než čaroděj domluvil, načrtl si Shade u nohou čáru. Ulice se zvedla vzhůru a vytvořila mezi ním a protivníkem stěnu. Cabe Bedlam, vždycky pamětlivý ostatních životů, se neodvážil sesílat kouzla naslepo, přesně jak černokněžník doufal.

Než se Cabe stačil stěny zbavit, Shade se znovu pokusil přenést pryč. Okolí se zamihotalo a proměnilo.

Ostré zuby kousek od něj mu málem utrhly hlavu.

Shade nejednou zahynul příšernými způsoby, proti nimž by tento okamžik vypadal krotce, ale to nijak nezmenšilo jeho touhu vyhnout se podobnému osudu. Cosi tiše zamumlal a úponek energie omotal plazí tlamu ani ne stopu od něj.

Jízdní drak škrábal po ohnivých obručích, které mu pevně tiskly čelisti k sobě, ale jeho úsilí mu vyneslo jen sežehnuté drápy. Když se jezdec, další modře zbarvený plazí válečník, vrhl na pořád ještě dezorientovaného čaroděje, Shade pustil zvíře z hlavy.

Dračí důstojník byl nejméně o polovinu těžší než on a většinu té váhy tvořily svaly. Když se dvojice srazila, Shade hleděl přímo do falešné přilby. Nelidské oči se přivřely v očekávání boje a bezretá ústa se zkroutila v úšklebku plném dravčích zubů.

Shadeovi se podařilo vsunout mezi sebe a draka ruku. Skrz rukavici zazářila moc.

Jeho protivník odlétl přes hlavu polekaného zvířete. Dračí válečník narazil do zdi jakési budovy, roztříštil omítku průčelí, a dokonce popraskalo i pár kamenů pod ní. Omráčená postava ve zbroji se sesunula k zemi. Bylo by třeba víc než podobný náraz, aby draka srazil nebo vážněji zranil, a černokněžník po ničem takovém netoužil. Přišel sem jen proto, aby se zachránil, ne aby přidal ke své odporné pověsti další krev.

Samozřejmě, dokonce ani Cabe Bedlam nejspíš tuhle snahu neocení. Věděli, čím býval a čím by se mohl znovu stát.

Shade se modlil o pár chvil oddechu, jen aby si mohl vyčistit hlavu a znovu nabrat sílu, kterou potřeboval, aby se konečně přenesl z Irillianu. V tom okamžiku však jízdní drak udělal podivnou věc, slibující, že čaroděj žádnou takovou šanci nedostane. Začal se zvedat a lapal po dechu, přestože mu svázaná tlama nebránila v nadechování a vydechování.

Plazí jízdní zvíře se vzepjalo na zadní nohy. Okolní přihlížející si teprve teď uvědomili, že hrozí nebezpečí, a rozutekli se, zatímco se tvor zvětšoval a začínal se rychle měnit.

Náraz energie byl pohlcený magickým prstencem, který předtím černokněžník umístil kolem čelistí. Zvíře na něj zasyčelo a potom zařvalo: „Prokletý čaroději, konečně zaplatíš za rozdělení Irillianu!“

Drak už byl několikrát větší než předtím a teď vypadal štíhlejší, víc vodní. Měl zakrnělá křídla, vhodná k plavání vířícím mořem, a hřeben, který běžel daleko dozadu a umožňoval nositeli lépe se prořezávat vlnami.

Leviatan teď byl jasně modrozelený. Oči, které byly předtím očima hloupého zvířete, se naplnily očividně vysokou inteligencí.

Zvíře posedl vládce Irillianu. Dračí král se tyčil nad nejbližšími budovami. Shade vedle něho vypadal jako mravenec.

Proměněný drak široce rozevřel čelisti, ale nevychrlil z nich oheň. Místo toho vystřelil na černokněžníka prudký proud vody.

Když tuny vody udeřily, Shade klesl na koleno. Proud se však rozdělil kolem něho, bušil do okolních domů a rozbíjel ulici.

Shade odolával tlaku, ale ne v podobě vody. Neviditelný štít, který se mu podařilo seslat, držel, ale nekonečný proud dál oslaboval jeho soustředění. Jestli jen na okamžik ztratí kontrolu, štít zmizí a voda ho rozdrtí.

Zdá se… že tvůj… spojenec… chce jiný konec… než ty… Cabe… pomyslel si Shade, zatímco napínal vůli k hranici možností. Čaroděj chtěl vězně; Modrý drak chtěl pomstu za zlo, spáchané před více než pěti sty lety.

Po pravdě řečeno mu to Shade nemohl mít za zlé. Tehdy byl černokněžník stvořením temnoty a byl odpovědný za smrt stovek lidí i draků, včetně tehdejšího dědice dračího krále. Vládce Irillianu by se nespokojil s tím, že Shadeovo vtělení, které bylo za katastrofu zodpovědné, později pro své potěšení pomalu upálil jiný dračí král. Pro ty, kdo kletbu nechápali, byl Shade prostě Shade, bez ohledu na to, kolikrát zemřel.

Útok nepřestával. Shade klesl na všechny čtyři. Nezbývalo mu dost vůle k úniku. Při představě, jak mu voda roztluče svaly a kosti na nerozlišitelnou kaši, se zachvěl, obzvlášť proto, že už jednou takový osud zažil. Přestože to byla rychlejší smrt než některé jiné, nepatřila k nejpřitažlivějším.

Proud polevil – či se spíše náhle stočil k nebi. Zatímco se Shade snažil popadnout dech, uvědomil si, že nebyl ušetřen díky náhlému soucitu na drakově straně.

Dohnal ho Cabe Bedlam. Čaroděj použil svou moc, aby se dračímu králi postavil do cesty, čímž si od vládce Irillianu vysloužil výhružné zasyčení.

„Na tomhle jsme se nedomluvili!“ vykřikl Cabe na netvora.

„Tak to musí být!“ zařval posedlý drak. „Tak to žádá spravedlnossst!“ prohlásil Modrý drak, a jak jeho hněv rostl, slova zněla čím dál syčivěji.

Shade se zhluboka nadechl. Tentokrát si mohl dovolit jen jeden pokus.

Když kouzlo převzalo vládu, všechny nervy v jeho těle křičely.

„Ne!“ zaduněl dračí král. „Jen tak si ne…“

Irillian vybledl. Shade dál vléval všechno, co měl, do kouzla, aby ho přiměl k činu. Neodvažoval se znovu přistát v Irillianu. Kdyby to udělal, pak už by ti, kdo se ho snaží zajmout nebo zabít, nepotřebovali žádnou magii, aby ho chytili. Prostě by mohli sebrat bezvládné tělo z ulice.

Zahalilo ho ticho. Měl pocit, že se vznáší v jakémsi temném, prázdném světě…

Narazilo do něj dusivé vedro. Shade zalapal po dechu a vzápětí se udeřil do čehosi, co mu připadalo jako skalnatý povrch. Znovu se odrazil od jakéhosi neviditelného výčnělku a pak přistál na zádech.

Černokněžník se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu to. Všechno, co měl, využil k útěku, ačkoliv mu zmatené smysly nedokázaly říct, kam utekl. Dusivý vzduch mu cosi připomněl, ale myšlenka se vytratila, když rozmlženým zrakem spatřil, jak se nad ním tyčí matná postava. Přestože se tvar vlnil, Shade si byl jistý, že postava není jen výplod jeho fantazie… ani to, že má ženskou siluetu.

Postava se nad ním sklonila a dlouhé, stříbřitě modré vlasy splývaly dolů. V tom okamžiku černokněžník ucítil, jak mu vědomí pomalu vyklouzává ze sevření. Přesto si Shade v posledních vteřinách, zatímco se znovu propadal do temnoty, stačil pomyslet, že tu tvář poznává.

Pokusil se k ní natáhnout ruku a jeho poslední myšlenky mu řekly, že je ruka jaksi průhledná. Zlověstné odhalení však Shadea ani v nejmenším netrápilo. Zajímala ho jen žena. Měl dojem, že se na něj usmála.

„Sharisso…“ zašeptal.

Vytratila se a Shade upadl do bezvědomí.

II.
Knihovny

Kam oko dohlédlo, pokrývala zem hustá, dusivá mlha, ve které bylo možné rozeznat jen stínové náznaky tvarů. Zkroucený strom tady, vysoký kopec tamhle, to bylo všechno, co se ze sebe území Lochivaru uráčilo odhalit ve stopu širokém obraze, který se vznášel nad trojúhelníkovým mramorovým podstavcem.

Tři stopy vysoký sloup nevypadal nijak výjimečně, až na čtyři drobné modré drahokamy vsazené na vrcholku. Všechny drahokamy měly tvar trojúhelníku, a jako by ukazovaly do různých světových stran.

Ruka s drápy, jemně pokrytá srstí i peřím, se natáhla k drahokamu, který by mohl představovat jih. Když ukazováček přejel po kameni, vize se pohnula, jako by se teď někdo hnal hlouběji do hustého šera. Míle po mílích plynuly, aniž bylo vidět víc než pár detailů.

Ruka se stáhla. Obraz se uklidnil.

Jakýsi matný stín se pomalu přesunul z horní části obrazu směrem dolů, jako by mířil k tomu, kdo ukrytou zem pozoroval. Jak se blížil, byl stále širší, až sahal přes celou vizi a ještě dál. Už se daly rozeznat jednotlivé pohyby. To, co na první pohled vypadalo jako jediná věc, se teď ukázalo být tucty a tucty postav, pohybujících se jedna vedle druhé, řada za řadou.

Tentokrát se natáhly obě ruce, aby obraz vyladily. Dotkly se zároveň západního i východního drahokamu.

Vize se zvětšila, zaměřila se jen na jednu část pochodujících řad. Přestože hustá mlha dál halila mnoho podrobností, nemohla už zakrýt skutečnost, že to jsou vojáci, zamračení válečníci s dlouhými vousy, oblečení v šedé zbroji.

V jejich středu se rýsoval větší tvar. Jezdec. Dračí válečník, oděný v černé. Kdyby stál, byl by vyšší nejen než kdokoliv z lidí, kterým velel, ale i než většina jeho druhu.

Ruce znovu upravily obraz a zaměřily ho na draka.

Vize zajiskřila a rozptýlila se.

Ozvalo se prudké nadechnutí a potom se pozorovatel sklonil blíž, aby magické zařízení prozkoumal. V matném světle krystalů vypadala jeho nakloněná, ptačí hlava nadpřirozeně. Připomínal dravce – orla – s bílým peřím, které vzadu na hlavě postupně přecházelo ve zlatavou hřívu.

„Příliš ses přiblížil,“ řekl hlas Cabea Bedlama. „Věděls, že tě vycítí a bude jednat, lorde Gryfe.“

„A tím se nám odhalí,“ odpověděl vládce Penacles sytým, hlubokým hlasem. Jak jméno naznačovalo, Gryf byl bytostí, připomínající křížence mezi člověkem a tvorem, po němž ho pojmenovali. Byl o kousek vyšší než Cabe a poněkud širší v ramenou. Měl postoj zkušeného veterána a opravdu strávil asi dvě století jako žoldnéř a vzbouřenec. Byl to on, kdo během Války o změnu – v době, kdy se Cabeův dědeček Nathan, vedoucí skupinu čarodějů nazývaných Páni draků, nepokoušel o nic menšího než o osvobození celé Dračí říše – zabil dračího lorda, který vládl v Penacles. Lidé ho prohlásili za svého nového krále a on velmi zdráhavě přijal.

„Takže je to vévoda Ravos osobně?“

„Dědic Černého draka nejen vede lochivarské fanatické vojsko, ale může být i zdrojem obnovení mlhy. Má na to dost moci.“

Ve světě, kde vládli draci, si nebyli všichni draci rovni. Obecně byli nejmocnější dračí králové, ale někteří z nich si připravovali nástupce, kteří měli potenciál překonat své otce. A dokonce i ti bez rodových značek na vejcích – bez zubatých pruhů a dalších znamení, které označovaly mládě jako příslušníka nejvyšší kasty dračího druhu – občas získali význačné postavení a nechvalně se proslavili.

„Poněkud se podobá Tomovi,“ temně přemítal Cabe, vzpomínaje na vlastní minulost.

„Ale Toma se nemohl stát dračím králem ani jejich císařem jako jeho otec. Musel se spokojit s mocí za trůnem. A tyhle ambice jsi celkem elegantně ukončil, Cabe.“

„Ohrožoval mou rodinu,“ odpověděl čaroděj a zamračil se. „I kdyby mě to stálo vlastní život, nemohl bych to dovolit.“

Gryf přikývl. Magický tvor, u kterého nezáleželo na tom, že při řeči jen otevírá a zavírá zobák. Byl mnohem víc, než naznačoval vzhled. Pocházel ze země za bouřlivým mořem na východě, z kontinentu, kde kdysi vládli stoupenci prastarého tvora, který se prohlásil za vlčího boha. Přestože Cabe viděl v životě mnoho fantastických věcí a tvorů, Gryf zůstával jedním z nejpodivuhodnějších.

Samozřejmě, pořád je tady i Temný kůň…

Lví pták přešel k čaroději a pokračoval. „Ravos je přinejmenším z jednoho hlediska ještě nebezpečnější. V těchto nejistých časech by ho klidně mohlo napadnout nárokovat si císařský trůn. Současný císař nemá všeobecnou podporu.“

„Kyl je spravedlivý vládce a touží po míru mezi lidmi a draky.“

„Ale ne všichni lidé a draci tuto touhu sdílejí a ne všichni draci stojí o císaře, kterého vychoval čaroděj. Obzvlášť jistý čaroděj.“ Když se Cabe znovu jenom zamračil, Gryf naklonil hlavu na stranu a změnil téma. „Past nesklapla, jak bylo v plánu, co?“

„Byla v ní nějaká chyba. Nevím jak, ale Shade našel způsob, jak se osvobodit. Nejspíš to bylo bolestivé, ale dokázal to.“

Vládce Penacles se chraptivě zasmál: „Děláš si starosti s jeho utrpením, přestože si uvědomuješ, jaké nebezpečí by mohl představovat.“

„Shade byl nám všem přítelem a spojencem.“

„A přinejmenším jednou tě málem zabil.“ Gryf zvedl ruku, aby utišil čarodějovy protesty. „Vím, že to chápeš. Kdyby to tak nebylo, nepřinutil bys mě uzavřít dohodu s Modrým drakem.“

Zatímco mluvil, vyvedl Gryf čaroděje z komnaty. Když procházeli kolem stráží v pancířích a přilbách s hledím, muži stáli v pozoru a nevypadali nijak překvapeně, že s jejich vládcem kráčí i Cabe Bedlam. Po pravdě řečeno, věděli, že se čaroděj stejně jako jejich vládce nejspíš dokáže bránit sám lépe, než by to svedli oni, ale dokonce ani Gryfovy ostré smysly nedokázaly sledovat všechno a v těchto dnech na něm leželo tolik tíživých záležitostí, že lví pták ve skutečnosti zdvojnásobil osobní stráž, což neudělal od dob, kdy byl mladý Cabe poprvé vtažen do hrozivých potíží téhle země prostě jen proto, že byl vnukem Nathana Bedlama.

Gryf kráčel hladce a plynule, jak vzhled dravce naznačoval. Jen málokdo věděl, že tělo pod splývavým rudým rouchem není zdaleka lidské. Kolena se ohýbala na opačnou stranu a na nohou byly drápy. Měl i zakrnělá křídla.

Pro čaroděje se tyhle pozoruhodné věci dávno staly běžnými. I Cabe Bedlam sám měl jedinečná tajemství, některá šokující. Kdysi Gryfovi řekl, že cenou za moc je zřejmě ztráta obyčejnosti.

Z opačné strany chodby k nim pochodoval statný muž ve zbroji, boty hlasitě rachotily na mramorové podlaze. Snědý důstojník měl skvostný černý knír, na předloktí si nesl přilbu s chocholem a vlál za ním rudý plášť.

Když důstojník dorazil ke dvojici, poklekl před Gryfem na koleno: „Můj pane.“

„Vstaň, generále Marnere.“

Generál poslechl, kývnutím pozdravil čaroděje a okamžitě Gryfovi sdělil: „Přicházejí zprávy z Pekelných plání. Síly Rudého draka se pohybují.“

„Což je stěží náhoda, když je v pohybu i Černý.“ Gryf se ohlédl na Cabea. „Přesto to nejsou zprávy, které bychom si rádi potvrzovali, což?“

„Rudý sotva bude tak ctižádostivý,“ odvětil čaroděj. „Je u moci relativně krátce. Hlavní silou zůstává Černý.“

„Myslíš vévoda Ravos. Už má přinejmenším stejný podíl na vládě jako jeho otec, jestli ne větší.“ Gryf si všiml, že mu generál dychtí předat nějakou další informaci, ale je příliš zdvořilý, aby skákal svému vládci a mocnému čaroději do řeči. „Co ještě, Donale?“

„Jde o vašeho staršího syna, pane. Pořád provokuje muže k soubojům. Vím, že je na mladíka dobrý, ale obávám se, aby ho nezranili nebo…“

Vládce Penacles se viditelně napjal. Donal Marner okamžitě zmlknul a zdálo se, že i Cabea Gryfova reakce zneklidnila.

„Víš, jak moc tě obdivuje,“ vložil se do věci čaroděj a konejšivě přitom položil ruku Gryfovi na rameno. „A ví, jak tě zasáhla smrt jeho staršího bratra. Chce být schopný bránit sám sebe i rodinu.“

„Jako by nestačilo, že si jako všichni ostatní vládci musím dělat starosti s pokusy o únos. Jeho matka ani já nechceme, aby vyrazil do války tak mladý!“ Lví pták se naježil a potom omluvně kývl na oba muže. „Očividně konečně stárnu. Pamatuji doby, kdy bych nejspíš čekal, že můj syn bude zkušeně vládnout mečem už někdy v pěti!“ Zasmál se. „Promluvím s ním, Donale… A jestli mu to nedokážu řádně vysvětlit, myslím, že jeho matka to zvládne. Nebude chtít, aby dával příklad i malému Trajanovi!“ Trajan byl nejmladší z jejich potomků, dítě, které se ještě víc než Darot podobalo dávno ztracenému prvorozenému.

„Děkuji vám, pane. Děkuji.“ Generál sklonil hlavu. „S vaším svolením se tedy vrátím k pobočníkům a raději dohlédnu na koordinaci činností kvůli možnému útoku ze dvou stran.“

„Udělej to.“

Když velitel odešel, Gryf se náhle zahleděl stranou. „Možná bych ho měl nechat pokračovat v neoficiálním výcviku. Když na město vědění pochodují Pekelné pláně i Lochivar, možná bude muset bojovat bez ohledu na to, co si já a jeho matka přejeme.“

„Víš, že budeme stát při tobě. Všichni.“

Gryf uznale přikývl. „Impozantní moc rodiny Bedlamovy je velmi vítána stejně jako její přátelství. Ale vím, že ty i lady Gwendolyn máte vlastní starosti, nehledě na Shadea.“

„Pokud padne Penacles, padne s ním vše, na čem jsme pracovali.“

„Nepopírám, že je tu taková možnost.“ Zatímco pokračovali chodbou, znovu zaslechli ženské hlasy. „Blížíme se k našim družkám… a taky ke tvé dceři, pokud se nemýlím.“

Čaroděj svraštil čelo. „Valea měla zůstat na Panství.“

„Už je dost velká, aby činila vlastní rozhodnutí, Cabe.“

„Já vím a děsí mě to stejně, jako tebe děsí zápasy tvého syna.“

„Možná víc?“ odvětil Gryf s náznakem vracejícího se humoru.

Než se Cabe Bedlam zmohl na odpověď, došli ke vstupu na široký, zastřešený balkón s vyhlídkou přímo na Penacles. Ohrazené město s vysokými, úzkými věžemi se rozprostíralo, kam až oko dohlédlo, rychle se rozvíjející království, které Gryf obratnou vládou vedl k ještě větší prosperitě. Lví pták napřel úsilí a vytvořil různě silná spojenectví s ostatními podobnými královstvími, jako bylo Zuu daleko na západě, hornatý Talak na vzdáleném severu, a dokonce svým způsobem i s panstvím Modrého draka. Právě Gryfovo přátelství s Morgisem, synem dračího krále, umožnilo Cabeovi připravit past, do které chtěli polapit Shadea. Samozřejmě, čaroděj ani lví pták netušili, že Modrý nechá zvítězit vlastní touhu po pomstě nad spojenectvím s nimi.

Pohotová čtveřice stráží Gryfovi zasalutovala a ten jim odpověděl přikývnutím. Vládce Penacles vždycky oceňoval ty, kdo mu sloužili, uvědomoval si, že už tím se ocitají v ohrožení.

Vedle vyřezávaného zábradlí stály tři ženské postavy. Dvě byly lidské a byly si navzájem tak podobné, že by je bylo možné pokládat za sestry. Obě byly pozoruhodně krásné, s bohatými, dlouhými rusými vlasy. Ta, která působila nepatrně starší, měla na sobě tmavě zelený jezdecký oblek, který dobře zvýrazňoval postavu. Druhá, s nepatrně jemnějším obličejem s náznakem nejistoty, byla oděna tradičněji v bílých a zelených šatech, které přesto umožňovaly rychlý pohyb. Vlasy měla částečně shrnuté přes levou stranu obličeje, jako by se pokoušela kousek ukrýt před světem kolem ní.

Když žena v jezdeckém úboru spatřila čaroděje, zdálo se, že se jí ulevilo. „Chválabohu! Možná se ti podaří naši dceru aspoň trochu přimět k rozumu.“

Cabe už se soustředil na druhou ženu. Opravdu to byla jejich dcera, přestože věkový rozdíl mezi rodiči a dítětem byl sotva viditelný. „Proč jsi tady, Valeo? Víš, jak je to v těchto dnech riskantní. Právě teď jsme dostali zprávy, že jsou Černý i Rudý v pohybu.“

„Já – chtěla jsem ti říct, že pořád nemáme žádné zprávy od Aurima,“ rychle odpověděla dívka.

„Pokud jde o tvého bratra, s tím si to taky vyřídím,“ odpověděl čaroděj a při zmínce o synovi svraštil čelo. „Nepochybuji, že se schovává v Dagorském lese a pomáhá Ysse a jejímu otci.“

„Mohla bych jít za ním! Mě vyslechne.“

Čarodějova tvář trochu zčervenala hněvem. „To nepřichází v úvahu! Aurim se tam vůbec neměl vracet, tím méně vládci Dagory nabízet pomoc! Zelený dokázal, že už se mu nedá věřit! Znovu a znovu se rozhoduje pro řešení, která pokládá za nejlepší pro Dračí říši, bez jakékoliv konzultace s ostatními a bez ohledu na možné důsledky.“

Valea se podívala na rodiče a potom se otočila pro pomoc k další přítomné ženě. „Troio?“

„Přikláním se k jejich názoru,“ zamumlala kočičí žena, opustila místo u zábradlí a připojila se ke Gryfovi. Měla žlutohnědou barvu a na sobě mnohem méně oděvu, aby jí v ničem nepřekážel. Kromě obličeje byla celá pokrytá krátkou srstí, což tvořilo exotickou a přitažlivou kombinaci kočky a člověka. Na rozdíl od žen Bedlamových měla krátké vlasy, jen těsně k ramenům, a učesané hladce, jako by nechtěla, aby se jí během lovu jakkoliv připletly do cesty. „Koneckonců, Toos, nejlepší přítel mého manžela a spolehlivý generál, zemřel kvůli vizi Zeleného, jakým směrem by se měla Dračí říše ubírat.“

Když se naklonila ke Gryfovi, jeho tvář se proměnila. Teď měl pohledné, poněkud drsně urozené rysy lidského krále a hříva se proměnila ve stříbrné vlasy, které mu splývaly vzadu na krk. Dvojice se krátce políbila.

„Toos zemřel při plnění povinností,“ podotkl Gryf, když se jeho tvář znovu proměnila ve tvář dravého ptáka. Lidská podoba byla jen dočasná a znal ji málokdo kromě malého kruhu spolehlivých přátel a jeho vlastní rodiny. „Povinností, které byly nezbytné kvůli přesvědčení Zeleného, že by Kylův bratr byl lepším dračím císařem.“

Cabe se znovu obrátil na dceru. „Až na to, že Zelený nevěděl, že je Grath jen loutkou vévody Tomy. Představ si, kdyby Zelený uspěl.“

„Ale otče! Aurim jenom…“

„Dost.“ Cabe promluvil tiše, ale důrazně, tónem, který ukončil další debatu. Když Valea mlčky přikývla, dodal: „Aurimovou situací se budeme zabývat, jakmile to bude možné. Prozatím máme naléhavější záležitosti.“

„Zajali jste Shadea?“ vydechla mladší čarodějka.

„Ne… unikl.“

„To je mi líto.“

Gwendolyn Bedlamová odvedla dceru od zbytku skupiny. „Vím, že nesnášíš, když tě žádáme, abys zůstala na Panství, ale právě teď je doba velmi zrádná. Víš, že jsme byli a budeme terčem těch, kdo slouží Černému drakovi, drahoušku. Kromě toho potřebujeme tvé umění k zajištění bezpečí samotného Panství. Kromě penacleských knihoven je to největší známý pramen znalostí magie.“

„Na tohle opravdu nemáme čas,“ zasípal Gryf. „Jestli chceš pokračovat v lovu na Shadea, Cabe, musíme to probrat hned.“

„Máš pravdu. Valeo, prosím, vrať se domů.“

„Ano, otče.“ Lehce mávla oběma rukama. Cabeova dcera pracovala s vlákny moci, která křižovala celou oblast, neviditelná pro Troiu, ale zřetelná pro ostatní. Vlastně nekřižovala jen balkón, ale celou budovu a království kolem. Vlákna představovala magii samotného světa, energie, které ho udržovaly v rovnováze. Ti, kdo byli obdaření darem, často viděli magii tímto způsobem a s jistým cvičením nebo zvláštními schopnostmi ji mohli využít ke své výhodě.

Valea zmizela.

Cabe si hlasitě oddechl: „Bál jsem se, že odmítne.“

„Už se k tomu bodu blíží, lásko,“ s jistou opatrností odvětila Gwen. „Budeš se muset smířit s tím, že už nás nemusí poslouchat. Pokud poslechne, bude to jen z úcty, ne z povinnosti.“

„No, modlím se, aby chápala nutnost být opatrná. Jen než se vypořádáme s tlakem Černého a Rudého…“ Čarodějův výraz ještě více potemněl. „A nechci, aby se nám jakkoliv připletla do honu na Shadea.“

„Co se vlastně stalo, Cabe? Byli jsme se vším tak důkladní.“

„Lord Modrý, myslím. Můžu jen hádat, že kouzlo nějak poškodil a oslabil natolik, aby ho mohl Shade zničit, a potom toho chtěl využít jako záminky a zabít ho. Další nedůvěryhodný dračí král – jako by to bylo překvapení.“

Gryf zaklapal zobákem, což už ostatní dávno znali jako znamení toho, že se lví pták chystá říct něco obzvlášť nepříjemného.

„Možná že únik z kouzla nebyl práce Modrého. Věřím, že se prostě snažil využít příležitosti. Po pravdě řečeno, myslím, že v tom má prsty někdo jiný – někteří jiní.“

„Jiní?“ Cabeovi zaznělo v hlase vážné znepokojení, znepokojení a pochopení.

Graf naklonil ptačí hlavu stranou a bez mrknutí upíral na čaroděje jedno oko. „Ano, ti by měli velký zájem o všechno, co se týká Shadea.“

* * *

Valea Bedlamová se znovu zhmotnila… ale ne na Panství, jak slíbila. Místo toho se objevila nedaleko, v jiné části paláce.

Byla to jedna z komnat očividně zařízených podle Gryfova vkusu, s památkami na bitvy na většině zdí a dlouhým stolem, pokrytým mapami a náčrty, uprostřed místnosti. Mohutný dubový stůl by mohl být nejzajímavějším předmětem v komnatě, kdyby nebylo velké, spletité tapiserie, která pokrývala téměř celou protější stěnu.

Jakmile to však Valea všechno uviděla, okamžitě se otočila k železným dveřím za sebou. Těžké dveře, zavřené na závoru, byly očividně navržené tak, aby komnatu zabezpečily, a proti většině vetřelců by uspěly, dokonce i proti těm, kdo vládli nějakým druhem magie. Dokonce i teď dveře matně modře svítily, z čehož bylo patrné, že kouzla, která na ně byla seslána, jsou na místě.

Modrá však také znamenala, že její vstup nebude mít žádné následky, ačkoliv sem vešla bez Gryfova vědomí. Valea byla jedním z těch, kdo měli svolení ke vstupu. Teď tu důvěru využila nejen k tomu, aby zradila vládce Penacles, ale i vlastní rodiče.

Po stranách dveří stály dvě mohutné sochy, které vypadaly, jako by byly vytvořené ze stejného materiálu jako dveře. Vypadaly, jako by někdo začal modelovat dvě stejné postavy, podobné brutálním válečníkům, ale brzy toho nechal. Obě měly jednu pěst zvednutou k hrudi a druhou ruku spuštěnou podél boku. Stejně jako dveře i postavy matně modře zářily.

Kdyby byla Valea vetřelec, tyto dvě sochy – ve skutečnosti železní golemové – by ožily a chopily by se jí, ještě než by se plně zhmotnila. Byla to nejnovější varianta jedné z Gryfových oblíbených ochran pro nejdůležitější předmět, který byl teď v komnatě uložený. Po nedávných pokusech o narušení původní svatyně známými i neznámými vetřelci vládce Penacles nedávno dotyčnou cennost přesunul na toto zvláštní místo a vytvořil tuto dvojici strážců. Valea si byla dobře vědoma, že kouzla, která byla na sochy seslána, byla dost mocná, aby zdržela dokonce i její rodiče.

Když Cabeova dcera viděla, že na ni nezaútočí, uvolnila se, ale jen trochu. Gryf tady mohl mít i jiné nové pasti a rozzuřilo by ho, kdyby zjistil, co má v úmyslu.

Valea nechtěla ani pomyslet na to, jak by reagoval otec.

S vědomím, že si jí mohou každou chvíli všimnout, se otočila k důvodu, proč se sem vetřela. Tapiserie se lehce třepotala, přestože v místnosti bez oken nebyl žádný vánek. Kromě dveří a golemů osvětlovaly místnost jen čtyři světlé bílé koule, zasazené v bronzových objímkách, upevněných ve čtyřech rozích. Nejprve téměř nesvítily, ale když čarodějka k jedné z nich pokynula, rozzářily se jasněji.

Uctivě přistoupila k tapiserii. Valea o ní celý život slýchala, a i když jako starší viděla, jak ji používají, nikdy si na ni nezvykla. Věděla, že je tapiserie starší než město, přesto však Penacles zobrazovala, jako by ji utkali včera. Podrobnosti byly úžasné. Budovy nebyly prostě vyznačené, byly dokonale vytvořené. Dokonce tu byly dvě, které ukazovaly současný postup stavby.

Tapiserie byla dílem dávné magie, snad stejné, jakou představoval Shade. Část této magie jí umožňovala zobrazovat okolní oblast tak, jak právě vypadala. Kdysi v dávné minulosti by to znamenalo většinou lesnatou krajinu beze stop civilizace, až na jedinou věc.

Ta jediná věc byla stavba, která nebyla znázorněná ve skutečné podobě. Valea si pomyslela, že je to možná proto, že nikdo neví, jestli vůbec má trvalou podobu. Pečlivě si prohlédla rozsáhlý obraz a hledala symbol, který si tentokrát tapiserie vybrala k zobrazení Valeina cíle.

V horním rohu scény konečně zahlédla správný symbol. Mezi budovami ležel zpola skrytý obrázek zavřené knihy. Na obálce byl jakýsi pták, ale nerozeznala přesně jaký a nezáleželo jí na tom. Natáhla se co nejvýš, ale přesto se nedokázala symbolu dotknout. Nevzpomínala si, že by tapiserie bývala dřív tak vysoká, ale artefakt se během let proměňoval i jinak, takže se jeho růst nezdál tak podivný.

Valea měla tak naspěch, že se ani nenamáhala přitáhnout si lavici od stolu. Seslala drobné kouzlo. Vznesla se asi stopu nad podlahu, jako by náhle nic nevážila. Konečně měla obrázek na dosah. Položila na něj prst a začala ho třít.

Zaskřípání kovu za zády čarodějku upozornilo na chybu. Gryf očividně upravil rozkazy golemů; její jednoduché kouzlo je probudilo k činu.

Valea se soustředila a ještě usilovněji třela symbol. Bylo to těžké, když věděla, že smrt může být jen pár palců od ní. Skřípání zesílilo do crescenda, které čarodějku málem ohlušovalo. Cítila, že nejméně jeden z kovových strážců už je těsně za ní, a představovala si silné ruce, jak jí sahají po krku nebo se rozmachují po páteři.

Najednou stála v bílé síni na křižovatce nejméně šesti chodeb. Všechny byly lemované policemi a policemi velkých, těžkých knih.

Ležely před ní penacleské knihovny, nebo alespoň jejich nepatrná část.

Valea zalapala po dechu. Nedokázala si pomoci a ohlédla se, přestože věděla, že za sebou uvidí jen další chodbu. Do proslulých knihoven se dalo vejít jen kouzlem tapiserie. Nikdo nevěděl, kdo knihovny postavil a jak jsou velké. Stovky dávných svazků, které měla v dohledu, představovaly jen zlomek bohatství znalostí, které se v nich nacházely. Valein otec a Gryf byli přesvědčení, že jakási myslící síla uvnitř knihoven neustále vytrvale přidává další a další informace.

S tolika vědomostmi, které tu sídlily, však bylo často obtížné najít a pochopit význam té, již si návštěvník přál získat. Valea přešla k nejbližší polici a popadla jednu z těžkých knih. Nechala svazek rozevřený na místě, kde se sám otevřel, a zjistila, že hledí na dvě prázdné stránky. Otočila pár listů a našla další prázdno. Všechny knihy budou stejné. Nebylo možné prostě náhodně vybrat svazek a přečíst si obsah; knihovny chránily veškerá tajemství, dokud o ně nebyly náležitě požádány.

Nikdy se o to sama nepokusila, ale už předtím doprovázela oba rodiče na předchozích návštěvách. Obvykle jim přicházel asistovat gnómovi podobný knihovník, ale teď Valea žádného neviděla. Nebyla si jistá, co si o tom myslet, ale nakonec se rozhodla pokračovat v pátrání sama. Nemohla tušit, jestli její kouzlo poslalo nějaký signál i Gryfovi. Kdykoliv se mohl objevit přímo za ní. Přesto stále doufala, že bude pryč, dřív než si někdo uvědomí, že sem zašla.

Valea vrátila knihu na místo, narovnala se a natáhla ruce. Neměla ponětí, jestli bude to, co zamýšlela udělat, fungovat, ale neměla jinou možnost.

Shadeova tajemství… volala čarodějka v duchu na knihovny. Uvědomovala si přitom, že její požadavek je svým způsobem příliš mnohoznačný a příliš specifický zároveň. Ukaž mi je… ukaž mi je…

Jak dlouho už byla uchvácená legendou o prokletém černokněžníkovi? Valea musela připustit, že většinu života. Znala příběh, jejž vyprávěli mnozí. Věděla, jak černokněžník – nebo čaroděj, jelikož význam těchto slov se během staletí v jejím světě posunul a promísil… jehož jméno svět dávno zapomněl, hledal tajemství nesmrtelnosti. Vskutku, říkalo se o něm, že měl takový strach ze smrti, jako by ho na druhém břehu čekalo něco strašlivého.

Černokněžník putoval z jedné země do druhé a hledal klíč k nepravděpodobnému cíli… a očividně našel cosi, co považoval za odpověď. Legenda dále říkala, že své velkolepé kouzlo seslal v ohromné jeskyni. Místo dosažení nesmrtelnosti však byl zničen.

Tím to mělo všechno skončit, ale tak to s legendami obvykle nechodí.

Knihovny zůstaly tiché a nehybné. Valea hleděla na knihy s rostoucím rozčilením.

Pečlivěji se soustředila a zkusila to ještě jednou, naposledy. Ukaž mi je! Ukaž mi je!

Zatímco čarodějka čekala, myšlenky se jí zatoulaly zpět k legendě a následkům onoho údajně velkolepého kouzla. Černokněžník byl zcela zničen… ale potom se probral, plně vzkříšený, daleko, daleko od svého útočiště. Přesto nebyl celý. Jeho mysl byla roztříštěná – většina vzpomínek teď byla ztracená – a osobnost se zcela přesunula k temné stránce lidství. Ještě znepokojivější pak byla jeho tvář – a Valea měla podezření, že celé tělo. Byla jaksi rozmazaná, jako by čaroděj nebyl úplně sladěný se světem.

Tak se narodil Shade.

Valea se zamračila na svazky, které stále neodpovídaly na její naléhavé prosby. Pak poraženě svěsila ruce.

Nekonečné řady knih se začaly chvět, jako by jimi pohnul nějaký silný otřes, ale podlaha pod Valeinýma nohama zůstala nehybná.

Jedna z knih kdesi daleko vylétla do vzduchu a desky mávaly jako křídla. Jiná kniha, blíž k ní, udělala totéž.

Tucty starých svazků vzlétly. Valea překvapeně couvala. Věděla, že knihy nevzlétly na její rozkaz. Čarodějka už chápala, jak hloupé byly její požadavky. Otec nebo Gryf by už jistě dávno žádali něco podobného. Bez pomoci knihovníka však udělala jedinou věc, která ji napadla.

Teď knihovny jednaly samy za sebe.

Knihy vylétaly jako velké hejno polekaných ptáků. Přilétaly blízko k ní, ale nikdy ne tak, aby ji zasáhly. Přesto stála připravená se bránit. Nikdo jiný se o ničem podobném nikdy nezmínil a čarodějka netušila, jak to skončí.

Jeden ze svazků se náhle přestal třepotat ve vzduchu. Těžká kniha spadla na zem jako kámen. Další ji následovala, a po ní další a další. Všude ležely rozházené svazky a vytvářely obraz spouště.

Přesto nespadly všechny. Víc než tucet knih se třepotal kolem čarodějky. Slétly se a shromáždily před ní.

Když se shlukovaly, vytvořily jakýsi obraz, náznak postavy, kterou Valea stěží rozeznávala.

Velký pták. Velký pták vylétající z ohnivé jámy. A za ním, stěží patrná, stála jediná hora.

Valea sotva stačila obraz rozeznat, než i tyhle knihy popadaly na zem. V tu chvíli se z jedné z chodeb za ní ozvalo vzteklé zavrčení.

„Co to má znamenat?“ zapištěl starý hlas.

S úzkostí se ohlédla přes rameno a spatřila malou, hubenou postavu v černém plášti, která se šourala po podlaze. Lysá, vrásčitá hlava se otáčela tam a zpátky, jak si knihovník prohlížel chaos kolem.

Zahleděl se na Valeu. „Jaký druh šílenství vás posedl, paní? Jenom se na to podívejte! Bude mi trvat hodiny, než tenhle zmatek roztřídím!“

„Omlouvám se!“ Navzdory tomu, že by to mohlo znamenat její odhalení, dodala: „Rozhodně vám je pomůžu uklidit…“

Knihovník – nevědělo se, jestli je jeden nebo je jich víc, a jestli má či mají jména – mávnutím ruky přerušil její omluvu i nabídku. Narovnal se do výšky svých asi čtyř stop a klidněji se zeptal: „Jak vám mohu posloužit? Jaké vědění hledáte?“

Valea se neklidně rozhlédla. „Já – to je jedno! Musím jít.“

„Jak si přejete.“ Gnóm se bez dalších řečí sklonil, aby zvedl jednu z knih.

Cabeova dcera se soustředila na návrat do komnaty s tapiserií. Už měla připravené kouzlo, které ji přenese pryč z dosahu jakéhokoliv nebezpečí, jež by ještě mohli představovat golemové, ale s jednou věcí si dělala větší starosti.

„Mistře knihovníku…“ Když přerušil práci a vzhlédl k ní, Valea se rychle zeptala: „Mohl byste se vyhnout zmínkám o tom, že jsem tady byla?“

Byl to hrozivý risk. Už tím, že položila takovou otázku, odhalila, že její výlet sem nebyl schválený vládcem Penacles.

„Pokud se nikdo nezeptá, není nutno o tom mluvit,“ zpříma odvětil knihovník.

„Děkuji vám,“ řekla čarodějka se značnou úlevou. Znovu se zahleděla na knihy a dodala: „Opravdu bych vám měla pomoci.“

„To není třeba.“ S tím se vrátil ke své práci. Tónem i celým postojem ji odeslal pryč.

Valea se kousla do rtu a zmizela.

* * *

Knihovník se narovnal. Upustil knihu zpátky na hromadu a luskl prsty.

Knihy zmizely a vzápětí se zase objevily v policích, jako by se odtamtud nikdy nehnuly.

Gnóm přivřenýma očima hleděl na místo, kde předtím stála čarodějka.

„Fénix…“ zašeptal sám k sobě. „Kéž nás země uchrání, on hledá fénixe…“

III.
Ve stínu smrti

Kostmi mu pronikal chlad a vytrhoval ho z temnoty. V hlavě se mu rozléhal jakýsi zvuk, klapot podkov. Klapot byl nejprve slabý, ale vytrvale sílil.

Shade se probudil a zvuk ustal.

Zaostřený zrak mu odhalil zpustošenou zem, zahalenou ve stínu noci, v němž matně svítil jen zpola viditelný rudý měsíc, Styx. Čaroděj okamžitě poznal, kam se přenesl, přestože to bylo náhodné místo, nebo alespoň mělo být náhodné.

„Pekelné pláně…“ zašeptal.

Znovu na něj krátce zaútočil jakýsi zvuk. Shade ztuhl. Uvědomil si, že mu ten zvuk nezní v uších, ale spíše v mysli.

Popadl okraje širokého pláště a zavinul se hluboko do něj. Jen oči zůstaly nezakryté.

Znovu zavládlo ticho, přerušované pouze občasným zaduněním země. Pekelné pláně nikdy nezůstávaly zcela nehybné, jejich seizmická aktivita odrážela místního vládce, Rudého draka. Přestože byl tento dračí král ve srovnání s ostatními mladý – jeho předchůdce zabil Azran, Cabeův šílený otec, a jeho vražedný výtvor, meč posměšně nazvaný Bezejmenný – stále byl významnou hrozbou.

Shade se však nesnažil dračímu vládci vyhnout. Sotva jeden nádech poté, co se pomocí magie ukryl, se v dohledu objevila mohutná koňská postava.

Hřebec byl tak černý, že se rýsoval dokonce i proti noční tmě. Byl větší než jakékoliv smrtelné zvíře a vypadal stínově i hmotně zároveň. Ledově modré oči bez zornic se leskly vlastním světlem. Hřebec se vzepjal.

Tvor zkoumal okolí. Nozdry mu zaplály. Hřebec si odfrkl, jako by byl rozčilený. Klesl zpět na všechny čtyři, rozhněvaně udeřil jedním kopytem do země, a navzdory tomu, že byla půda díky vedru sopky tvrdší než obyčejná skála, kopyto snadno vyrylo brázdu.

Shade zůstal naprosto nehybný a ukrytý, ale hřebec se přesto podíval směrem k němu. Černokněžník se nedal na útěk ani se nepokusil bránit.

Děsivý hřebec znovu hněvivě odfrkl a odcválal k jihozápadu. Kopyta nevydávala žádný pozemský zvuk, stejně jako předtím, než dorazil, a jak se nadpřirozené zvíře hnalo do dálky, vlastně se ani úplně nedotýkala země.

Shade zůstal na místě ještě dlouho po tom, co ebenový hřebec zmizel. Nakonec čaroděj opatrně rozhrnul plášť a vykročil z úkrytu.

Neschoval se proto, že by se onoho tvora bál, ale spíše proto, aby se vyhnul zbytečné a rozhodně násilné konfrontaci, ke které by došlo. Nemohl si dovolit nic, co by mu mohlo zabránit pokračovat v pátrání, obzvlášť tohle ne. Ti dva spolu v minulosti už vybojovali ohromné bitvy a nikdy nezůstal jasný vítěz. Nejspíše to bylo částečně proto, že se vzájemně znali lépe než kdokoliv jiný… a také proto, že bývali přáteli, stejně tak jako bývali nepřáteli.

Vyhni se mi,starý druhu, pomyslel si, když se naposled ohlédl na cestu, kterou si zvolil hrozivý hřebec. Tentokrát… možná budu víc než ochotný tě zabít. Tentokrát… vím jak.

Když si byl Shade konečně jistý, že se démonický oř nevrátí, otočil se doleva. Tam se mu naskytl pohled, který znal téměř stejně důvěrně jako stínového koně. Z kdysi vysoko se tyčící pevnosti toho zůstalo jen málo; popel a otřesy, které byly v téhle prokleté říši tak trvale přítomné, udělaly, co mohly, aby pohřbily pozůstatky ještě odpornějšího místa.

Tady stávala skrytá svatyně Azrana Bedlama.

Kdyby měl černokněžník zřetelné rysy, odhalily by něco z rozrušených myšlenek, když pochopil, že ho „náhodný“ let odnesl tak blízko k ruinám. Jako by pro kohokoliv nebylo dost octnout se na Pekelných pláních, ale tak těsně minout šílencovu pevnost znamenalo riskovat život a rozervání – a duši.

Země se znovu otřásla. Shade znovu získal rovnováhu a opatrně vykročil k troskám. Zdravý rozum ho varoval, aby se odsud klidil; zoufalství ho hnalo vpřed.

Náhlá prudká bolest ho zlomila v pase, jako by chtěla ještě podtrhnout jeho zoufalství. Shade klesl na koleno a skřípěl zuby, aby nevykřikl a případně na sebe neupozornil poddané dračího krále. Začal zvedat ruku v rukavici k obličeji, ale když ruku spatřil, zarazil se.

Končetina – i s rukavicí a vším – byla průhledná.

Navzdory agonii se Shade přinutil k soustředění a upřel na ni pohled. Ruka se pomalu – až příliš pomalu – znovu zhmotnila.

Ulehčeně vydechl.

Ruinami se rozlehlo ženské zasmání.

Černokněžník si přestal dělat starost s utajením a prudce se otočil směrem ke zvuku. Z ruky, která byla předtím průhledná, teď sálalo tmavě modré světlo.

Zbytky kamenné hradby se roztříštily a úlomky se rozlétly všemi směry. Ty, které zamířily k Shadeovi, narazily jen pár palců od něj na neviditelnou bariéru.

No tak, takhle se vítá vlastní krev, Gerrode?

Jméno ho rozrušilo stejně jako ženský hlas, který mu zněl v hlavě, neboť probudilo další vzpomínky, vzpomínky tak staré, ale tak silné, že nemohly nikdy úplně vyhasnout.

„Gerrod je mrtvý,“ zašeptal k neviditelnému mluvčímu. „Viděl jsem jeho přízrak…“

Ty jsi jeho přízrak…

Shade se otočil k jakémusi místu hlouběji v ruinách a znovu seslal kouzlo. Na zvolené místo se sesypaly ledové krystaly, a když se dotkly trosek a popela na nich, roztříštily se, a vzápětí se rozpustily.

Mluvčího to však jen pobavilo. Hlas byl svůdný, ale měl v sobě i prázdnotu, která černokněžníkovi připomínala hrob… a z dobrého důvodu. Konečně se z tebe stává syn svého otce… po pár tisících letech zpoždění…

„Ukaž se,“ zaskřípěl zuby. „Ukaž se, nebo přivedu zpět Věčného.“

A je stejná šance, že půjde po tobě, jako že bude bojovat s námi…

Poslední slova znovu posílila Shadeovo neblahé tušení. Byli tu další. Není sama.

Ale poskytnu ti malou laskavost.

Ještě než slova dozněla, uvědomil si Shade, že ve východní části trosek někdo je. Objevila se matná postava v pancíři a kroužkové zbroji, s otevřenou přilbou s malým dračím hřebenem. Podle křivek pancíře a stříbrných vlasů, splývajících zpod přilby, bylo zřejmé, že je to žena, ale to bylo všechno. Plášť, který měla přehozený přes ramena, vlál, přestože tam nevál vítr, a jaksi zakrýval většinu těla, obzvlášť nohy.

„Kadaria…“ zašeptal Shade, když konečně poznal její hlas.

Velice mne těší, že si vzpomínáš… Pomalu otočila hlavu a rudé světlo Styxu krátce odhalilo pozoruhodnou ženu s lehce cynickým úsměvem na tmavých rtech. Nejvíce pozornosti však nepřitahoval úsměv, ale spíše oči.

Byly křišťálové. Ve světle Styxu vypadaly, jako by uvnitř nich planul oheň.

Kadaria pootočila hlavu, tvář jí zmizela ve stínu a viditelná zůstala jen přilba. Země si s tebou zase hraje… země tě dostane jako všechny…

V Shadeově smíchu neznělo žádné pobavení. „Dokonce i naduté Vládce mrtvých?“

My máme… dohodu, řekněme…

„Bohové musí uzavírat dohody? To jste tedy velmi omezení bohové.“

Zasáhl do černého. Vzduch náhle vyschl a pach prozrazoval hrobku a rozklad. Kadaria sice nedávala nic najevo, ale Shadeovy posměšky se nezamlouvaly jejím neviděným společníkům.

Máš jedinou šanci vrátit se k nám… připojit se k nám… potřebuješ naši sílu, naše schopnosti, abys zůstal celý… jen se zase podívej na svoji ruku.

Shade poslechl a viděl, že je ruka znovu průhledná. Ne tolik jako v předchozích případech, ale pokud si neudrží soustředění, zhorší se to.

Přesto zavrtěl hlavou. Přál si, aby aspoň pro tuto chvíli mohl ukázat, jak je tou nabídkou znechucený. „Umění nekromancie představuje jen fasádu života omotaného kolem prázdnoty smrti.“

Jak poetické… Znovu se krátce objevila Kadariina tvář. Posměšný úsměv se rozšířil. Nehybnými rty dodala: A tys opravdu doufal, že ti věž nabídne něco lepšího?

Přestože ho nemohla prozradit tvář, postoj očividně mohl. Zatímco se ženina bledá tvář vracela do temnoty, nekromantka se ještě krutěji zasmála. Tentokrát se k ní připojili i neviditelní společníci. Smích Vládců mrtvých se rozléhal černokněžníkovou hlavou, až mu v ní bušilo.

„Mně by věž možná byla schopná pomoci,“ odpověděl Shade bez jediného náznaku bolesti nebo bouřlivých emocí. „Ale některým z nás zbývá jen vleklý rozklad… navždy.“

Smích utichl. Kadaria se stala méně zřetelnou. Jsme ochotní přijmout takový osud, když je s ním spojena tak ohromná moc… ty tu moc až příliš dobře znáš…

„A nelítostně jsem se vypořádal s těmi, kdo jí vládli, Kadario.“

Zasmála se. Ve světle měsíce teď byla stěží rozeznatelná, zůstávala jen silueta. Ale to přece udělal Gerrod Tezerenee… a jak jsi řekl, jsi jen jeho přízrak… což z tebe dělá otroka na našem panství…

Země se pohnula, ale Shade cítil, že to nezpůsobily seizmické otřesy. Všude kolem něj se země zvedala, jako by se na povrch vyhrabávali velcí tvorové. Napadalo ho pár tvorů, kteří by to dokázali, jako třeba opancéřovaní quelové z Legarského poloostrova, ale černokněžník dobře věděl, co povstává v tak těsné blízkosti Vládců mrtvých.

Ze spečené země vyrazili kostlivci. Lebky končily ostrými zobáky a obloukové rámy toho, co kdysi bývala křídla, mávaly dopředu a dozadu, jako by nemrtví mohli pořád létat.

Za života je většina znala jako pátrače – což byla zkomolenina jejich původního, zapomenutého jména, a přece to byl, vzhledem k jejich způsobům, příhodný název. Tito mrtví nedobrovolně sloužili Azranovi Bedlamovi až do chvíle, kdy se předek současného vládce Pekelných plání pokusil zaútočit na citadelu. Toho dne dračí král zahynul, spolu s mnoha svými služebníky, ale také s ohromným množstvím dalších tvorů, které zotročil Cabeův otec.

Kostlivci se vrhli na Shadea, zahnědlé drápy stále dost ostré, aby dokázaly rvát, zobáky stále schopné rozštípnout kost. Kdyby byli naživu, musel by si dělat starosti i s jejich magií, ale absence této hrozby Shadeovi neposkytovala žádnou útěchu vzhledem k moci, která je ovládala teď.

Cosi zamumlal a přejel prstem proti linii mrtvých postav, které se k němu sbíhaly. Za konečkem prstu krátce rudě zaplála energie, a jak se prst pohyboval, horní poloviny koster padaly jako uťaté kosou.

Přestože však první linie snadno padla, blížily se další a další. Shade se nadechl a zavrčel: „Stát!“

Hlas nezněl jako jeho vlastní, ale byl dokonale pozměněný, aby byl stejný jako Azranův. Během života přinutilo černokněžníkovo kouzlo tyhle aviany k poslušnosti a Cabeův otec měl takovou moc, že zbytky kouzla i teď přiměly kostlivce v rozhodujícím okamžiku zaváhat.

Shade onen rozhodující okamžik využil, přikrčil se, nabral hrst rozdrcené hlíny a vyhodil ji do vzduchu. Zároveň seslal kouzlo.

Nestvůrné útočníky zahalila strašlivá prašná bouře, ale jeho samého se ani nedotkla. Ostré zobáky a drápy se znovu vrhly do útoku proti němu, jenže prach se na ně lepil. Pokoušeli se postupovat vpřed, ale na kostech jim lpělo víc a víc prachu. Během několika vteřin se kostlivci nemohli ani pohnout, tak zasypané byly jejich dolní poloviny.

Shade zalapal po dechu, popadl plášť a doslova se schoulil do sebe. Když mizel, cítil, jak se ho kouzlo snaží odnést z tohoto místa, ale cítil i moc Vládců mrtvých, která se ho pokoušela stáhnout zpět.

Jsou silnější… neměli by být, ale jsou. Shade neměl ponětí, jak se jim podařilo získat takovou moc, ale koneckonců si předtím myslel, že jsou poražení, přinejmenším odeslaní do zapomenutí, kterému se tak dlouho vyhýbali. Když se zmýlil v té věci, proč by se nemýlil i v odhadu jejich hrozivé moci?

Znovu se zhmotnil. Pach síry ho dostatečně varoval, že neunikl daleko.

Zasáhla ho vlna závrati. Byl by upadl, nebýt toho, že se očividně zhmotnil vedle jakési skály. Shade věděl, že stačí trochu méně soustředění a mohl by se velmi snadno stát součástí té skály.

Nemusíš tak spěchat… pobaveně zamumlal Kadariin hlas. Shade se dokázal otočit a díky měsíci spatřil na obzoru siluetu trosek. Fyzická vzdálenost pro nekromanty naneštěstí nic moc neznamenala.

Celou oblast zasáhl dunivý otřes. Skála pukla. Shade se vrhl pryč, než se na něj velké kusy sesypou. V tuto chvíli si nemohl důvěřovat, že se dokáže soustředit natolik, aby se před smrtícím deštěm ochránil.

Ústup od sypoucí se skály ho však přivedl jen blíž k centru otřesů. Země se zvedala, jako by dýchala nebo jako by se něco obrovitého snažilo prorazit na povrch.

Teprve v tu chvíli Shadea napadlo, že někde v těchto místech zahynul dračí král… a že každý tvor, který zahynul násilnou smrtí, bezpochyby upadl pod vládu Vládců mrtvých.

Pokusil se soustředit – ale viděl jen, že má obě ruce poněkud průhledné. Ani si nepředstavoval, jak vypadá zbytek těla. Ať se jeho kletba proměňovala jakkoliv, útěky z jednoho boje do druhého si vybíraly příliš vysokou daň.

Připojíš se k nám tak či onak… bratranče…

Shade byl v pokušení odseknout nějakou poslední marnou poznámku, ale potom u jiné, větší skalní formace zahlédl slabý svit, který ho upoutal. Byla to matně viditelná postava, která vkráčela přímo do skály a okamžitě mu zase zmizela z očí.

Než se dokázal zarazit, uniklo mu jméno. „Sharisso?“

Teď si vzpomínal, co si myslel, že viděl, než ztratil vědomí. To, že ji znovu spatřil – a ačkoliv tohle druhé zahlédnutí bylo jen matné a pochybné, Shade si byl jistý, že mladou ženu se stříbřitě modrými vlasy doopravdy viděl – nemohla být náhoda. Vskutku, logicky se dalo předpokládat, že mu její obraz ukázali nekromanti jako součást svých triků… cožpak nebyla už tisíce a tisíce let mrtvá?

Avšak navzdory tomu, že si to všechno uvědomoval, se černokněžník sebral a rozběhl se. Země se mu zvedala pod nohama a nejednou ho málem srazila na kolena. Shade se během pohybu soustředil na to, aby se chránil, pořád si uvědomoval, že se možná prostě žene rovnou do nepřátelské pasti, ale cosi ho nutilo věřit, že takovou vizi by Vládci mrtvých neseslali.

Náhle se před ním vynořila postava, tyčící se bojovník, stále ještě ve vyschlé, rozpadající se šupinaté zbroji dračího válečníka. Drak, jehož široce rozervané hrdlo jasně svědčilo o síle drápů pátračů, se po Shadeovi ohnal mečem téměř tak dlouhým jako černokněžníkova paže. Shade musel prudce uskočit, aby se vyhnul probodnutí.

Zatímco se kostlivec znovu chystal k útoku, opadávaly z něj zbytky šupin. To, co vypadalo jako zbroj, včetně přilby, byly ve skutečnosti šupiny draka proměněného do téměř lidské podoby. Mnozí draci dávali této podobě přednost, přestože lidmi pohrdali, což byla zajímavá záležitost, které plně rozuměl jen Shade.

Když na něj čepel znovu zaútočila, Shade popadl cíp pláště a omotal ho kolem zrezivělé zbraně. Plášť se kolem ostří stáhl a stočil ho stranou.

Meč i ruka, která ho držela, se odtrhly od dračí kostry.

Dračí válečník se prudce otřásl. Černokněžník luskl prsty.

Kostlivec se roztříštil, kosti a šupiny se rozlétly do dálky.

Země pod Shadem se zvedla, až vytvořila kopec. Po jeho povrchu běžely trhliny. Země se dál třásla. Hlína už dlouho nezadrží to, co tu bylo pohřbeno.

Podařilo se mu dostat k druhému skalisku… a nic nenašel. Shade se proklínal, že ze sebe nechal udělat hlupáka, přestože si byl jistý, že za tohle nejsou odpovědní nekromanti. Teď už neměl kam utéct.

Skála, o kterou se opíral, najednou zazářila.

Otevřel se magický portál, průchod, jemuž čarodějové říkali průchozí díra.

Krajina konečně vybuchla. Z rozervané země se začalo zvedat cosi obrovského.

Shade skočil do průchozí díry.

Jakmile prošel skrz, portál se okamžitě uzavřel. Přistál na jednom koleni a zalila ho vlna chladného vzduchu.

Obklopoval ho třpytivý svit. Shade vzhlédl… a spatřil sebe, znovu a znovu a znovu.

Byl v obrovském přírodním dómu – jeskyni – hustě posetém rostoucími krystaly, pokrývajícími zdi, strop, a dokonce i podlahu. Nebylo zřejmé, kde je zdroj světla, ale bylo ho tu víc než dost, aby viděl nesmírnou délku i šířku dómu.

A odevšad na něj civěla vlastní rozmazaná tvář.

A potom, k Shadeovu překvapení, se jeden z nejbližších odrazů pohnul a promluvil. Slova nezazněla nahlas, ale Shade je celkem zřetelně slyšel ve vlastní hlavě jako předtím Kadariin hlas.

Říkej mi Madrak… tentokrát…

Shade ztuhl.

Říkej mi Simon… tentokrát…

Podíval se na malý odraz v menší fazetě; byl si jistý, že promluvil on.

Říkej mi Karas… tentokrát.

Všechny zároveň, všechny odrazy promluvily, všechny říkaly tutéž větu, jen s jiným jménem. Shade ta jména znal, velmi dobře věděl, co které z nich představuje. Všechna byly jím, jeho vtělením, vytvořená smrtí předchozího. To byl jeden z největších zlovolných žertů kouzla, které kdysi mělo ochránit jeho život, jeho duši. Místo toho každé vtělení usilovalo stát se samo sebou, a proto si vybíralo vlastní jméno – přestože vždy jen dočasné, jak se ukázalo.

A potom se každé vtělení vydávalo vlastní cestou, buď cestou dobra, nebo velkého zla, opačnou než jeho předchůdce.

Hlasy na něj útočily zevnitř, ale černokněžník se narovnal. Rozhlédl se kolem a vykřikl: „Dobře znám sám sebe! Teď chci vidět hostitele!“

Komnatou se rozlehl hluboký, hrdelní smích. Shade věděl, že ten smích nevydává nic lidského.

Jeho obraz z nesčetných fazet zmizel. Na okamžik se zdálo, jako by se Shade vůbec neodrážel, jako by byl jen přízrak i pro toto množství zrcadel.

Potom křišťálové plošky znovu ukázaly obraz, ale nebyl to odraz černokněžníka ani ničeho viditelného v komnatě. Přesto ho odhalily všechny krystaly do jednoho a i Shadea ten pohled na okamžik vyděsil.

Oko bylo dlouhé, úzké a plazí. Když zamrkalo, odhalilo třpytivé víčko, podobné samotným stěnám jeskyně. Dokonce i oko samo se třpytilo.

„Vítej, prossslulý černokněžníku…“ zaduněl hlas odevšad. „Vítej na mém panssství…“

Oko se odtáhlo a vzápětí ho krystaly přestaly odrážet, ale ukázaly se v nich části obrovitého tvora, obraz hrozivé postavy, která se táhla po zdech a stropě. Postava se třpytila stejně jako krystaly, které ji ukazovaly, pokud ne víc.

Obraz nesmírného tvora shlédl dolů ze stěny na Shadea. Přelétl pohledem drobnou postavičku čaroděje, jako by ho hodnotil na mnoha úrovních.

Shade mu pohled oplácel a zvažoval při tom, že by bylo možná lepší čelit Vládcům mrtvých. Nezachránil ho nikdo jiný než dračí král.

A co hůř, nikdo jiný než nejtajemnější ze všech dračích vládců… Křišťálový drak.

IV.
Panství

Valea Bedlamová prožila na Panství celý život. Čarodějka se tady narodila a vyrostla, takže veškerou magii tohoto místa důvěrně znala. Přesto neustále žasla nad jeho samotnou existencí a nad tím, co všechno zahrnovala.

Panství, jehož pravé jméno a vznik zmizely v propadlišti času, bylo pozoruhodným spojením kamene a stromu. Stoupalo dost vysoko a z vnějšku jasně naznačovalo prostornou stavbu, přesto byli ti, kdo vstoupili dovnitř, vždycky překvapení, jak je uvnitř ve skutečnosti rozlehlé. Uvnitř bylo Panství mnohem větší, než jak ukazoval exteriér. Byl tu bezpočet místností, každá jedinečná a svým vlastním způsobem elegantní, a občas dokonce měnily polohu.

To byla však jen jedna drobná stránka útočiště Bedlamových, obklopeného malou komunitou lidí a draků, kteří rodině čarodějů z vlastní vůle sloužili oplátkou za svobodu, již získali životem v blízkosti tolika kouzel. Někteří z lidí byli sami mladí čarodějové a i mezi draky se našli někteří s podobnými schopnostmi. Všechno to byli uprchlíci z nejrůznějších konfliktů a všichni byli ochotni třeba i zemřít při obraně svého zdejšího domova.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Shade.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.