Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

Upíři z Chicaga

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Až do dna

Bitting Cold *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2015

Copyright © Chloe Neill, 2011

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-804-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-805-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

KAPITOLA 1 
VÝZVA GRAVITACE

Pozdní listopad

Chicago, Illinois

Foukal studený vítr, byla chladná podzimní noc. Na obloze líně visel přibývající měsíc a vypadal tak blízko, že by se ho člověk mohl dotknout.

Nebo se mi to možná zdálo proto, že jsem se nacházela ve výšce devíti pater na úzkém kovovém zábradlí, korunujícím chicagskou Knihovnu Harolda Washingtona. Nade mnou seděla jedna z příznačných hliníkových sov – což byl buď jeden z nejlepších architektonických počinů ve městě, nebo naopak jeden z nejhorších, podle toho, koho jste se zeptali –, a shlížela na mě, vetřelkyni na jejím teritoriu.

Tohle byla za poslední dva měsíce jedna z mála příležitostí, kdy jsem vytáhla paty z domova v Hyde Parku z jiného důvodu než kvůli jídlu – nakonec jsme byli v Chicagu –, nebo kvůli mé nejlepší kamarádce Mallory. Koukla jsem přes okraj budovy a začala toho rozhodnutí vážně litovat. Knihovna nebyla žádný mrakodrap, ale byla dost vysoká na to, aby normální člověk pád dolů nepřežil. Srdce mi skočilo až do krku a každý sval v mém těle cukal touhou kleknout, chytit se okrajů roštu a nikdy nepustit.

„Není to taková hloubka, jak to vypadá, Merit.“

Podívala jsem se na upíra, stojícího po mé pravici. Jonah, ten, který mě přesvědčil sem vylézt, se zasmál a odhrnul si kaštanové vlasy z dokonale řezané tváře.

„Je to dost hluboko,“ řekla jsem. „A když jsi navrhoval, že bych měla jít trochu na vzduch, tak zrovna tohle mě nenapadlo.“

„Možná ne. Ale musíš uznat, že ten výhled je fantastický.“

Snažila jsem se zarýt prsty do stěny za sebou, až mi bělaly klouby, a rozhlédla jsem se po městě. Měl pravdu – výhled na centrum Chicaga a jeho ocel a sklo a dokonale otesaný kámen byl skutečně překrásný.

Jenže: „Mohla jsem se kouknout z okna,“ namítla jsem.

„To by ale nebyla taková výzva,“ řekl a pak jeho hlas změkl. „Jsi upírka,“ připomněl mi. „Gravitace na tebe působí jinak.“

To měl pravdu. Gravitace k nám byla trochu laskavější. Pomáhala nám bojovat s větší vervou a podle toho, co jsem slyšela, jsme mohli spadnout z velké výšky a nezabít se. To však neznamenalo, že bych byla celá žhavá do testování téhle teorie. Ne když to mohlo skončit zle polámanými kostmi.

„Přísahám,“ řekl, „že když dáš na mé rady, při pádu se nezraníš.“

To se mu lehko řeklo. Jonah byl upírem o několik desítek let déle, a tak měl na kontě daleko víc zkušeností; neměl důvod být tolik nervózní jako já. Mně se však nesmrtelnost nikdy nezdála tak křehká jako teď.

Odfoukla jsem tmavou ofinu z čela a ještě jednou nakoukla přes okraj. Pod námi byla State Street, v tuto noční hodinu vesměs prázdná. Alespoň nikoho nesejmu, když to neklapne.

„Musíš se naučit bezpečně padat,“ řekl.

„Já vím,“ odvětila jsem. „Catcher mě trénoval v zápase. A zvlášť dbal na to, jak správně padat.“ Catcher byl můj bývalý spolubydlící a přítel mé nejlepší kamarádky Mallory, s níž momentálně bydlel. Taky to byl podřízený mého dědečka.

„Pak tedy taky víš, že být nesmrtelná neznamená být lehkomyslná,“ dodal Jonah, natáhl ke mně ruku a moje srdce poskočilo tentokrát stejně z toho gesta, jako z té výšky.

Poslední dva měsíce jsem se – a taky své srdce – uzavřela před světem a moje práce Ochránkyně chicagského Cadoganského Domu se většinou omezovala na střežení cadoganských pozemků. A klidně jsem přiznala, že jsem teď byla strašpytel. Velká část mé nově objevené upíří odvahy vyprchala poté, co Ethan Sullivan, Mistr mého Domu a upír, který mě přeměnil a jmenoval Ochránkyní a taky byl mým partnerem, byl zasažen kůlem do srdce. Udělala mu to jeho nepřítelkyně na život a na smrt… těsně předtím, než jsem jí oplatila stejnou mincí.

Jakožto bývalá studentka postgraduálu z anglické literatury jsem si uvědomovala tu perverzní poetičnost.

Jonah, kapitán stráže v Domě Greyů, byl mou spojkou s Rudou gardou, tajnou organizací, zaměřenou na dohled nad americkými upířími Domy a Greenwichským prezídiem, což byla evropská rada, která nám vládla přes oceán.

Nabídli mi členství v Rudé gardě a bylo mi přislíbeno, že pokud na to kývnu, stane se Jonah mým pracovním partnerem. Nekývla jsem, ale on byl přesto tak laskavý, že mi pomohl vyřešit problémy s politikou Greenwichského prezídia, když byl Ethan v úzkých.

Jonah se s velkou ochotou ujal role Ethanova náhradníka – nejen profesionálně, ale i jinak. Jeho chování během několika posledních týdnů – stejně jako naděje v jeho očích dnes v noci – naznačovalo, že má zájem o víc než jen o řešení problémů s nadpřirozenem.

Nemohla jsem Jonahovi upřít, že to byl hezký chlap. A šarmantní. A taky geniální, tedy svým velmi osobitým způsobem. Ale já ještě nebyla připravená pouštět se do nějakého nového vztahu. Ani mi nepřipadalo, že v dohledné době budu. Mé srdce zůstávalo obsazené a po Ethanově smrti bohužel taky zlomené.

Jonah mi musel vidět na očích, že váhám. Mile se usmál, odtáhl ruku a ukázal přes okraj.

„Pamatuješ, co jsem ti říkal o seskocích? Je to stejné jako udělat obyčejný krok.“

Určitě mi to říkal. Asi už dvakrát nebo třikrát. Jenže to nepomáhalo. „Je to opravdu hodně, hodně dlouhý krok.“

„To je,“ souhlasil Jonah. „Jen ten první krok je ale nepříjemný. Být ve vzduchu je jedna z nejlepších věcí, které zažiješ.“

„Lepší než být bezpečně na zemi?“

„Mnohem lepší. Je to jako létání – až na to, že ‚nahoru‘ nám to nejde tak dobře jako ‚dolů‘. Tohle je tvá šance stát se superhrdinkou.“

„Říkají mi ‚Mstitelka s culíkem‘,“ zahuhlala jsem a pohodila dlouhým tmavým ohonem. Přezdívku ‚Culíkatá mstitelka‘ mi přiřkli v Chicago Sun-Times poté, co jsem pomohla jedné kožoměnkyni v útoku na bar. Jelikož jsem většinou nosila vlasy vyčesané, aby mi nepřekážely při manipulaci s katanou (ofinu jsem nepočítala), tak se ta přezdívka docela ujala.

„Už ti někdo řekl, že jsi dost sarkastická, když se bojíš?“

„No, nejsi první,“ připustila jsem. „Promiň. Já jen – mám z toho prostě strach. Moje tělo i hlava mi říkají, že skákat z budovy není dobrý nápad.“

„Bude to v pohodě. Měla bys to udělat už jen proto, že se toho bojíš.“

Nebo bych měla vzít roha a upalovat zpátky do Hyde Parku.

„Důvěřuj mi,“ řekl. „Kromě toho je tohle dovednost, kterou musíš ovládnout,“ řekl Jonah. „Malik a Kelley tě potřebujou.“

Kelley byla bývalá strážkyně Domu, která nyní velela celé jednotce stráží. Bohužel jsme teď na plný úvazek měli jen tři (včetně Kelley), a jednu Ochránkyni, takže to žádná sláva nebyla.

Malik byl bývalý Ethanův sekundant, a po Ethanově smrti Mistr Domu. Do této funkce nastoupil dle nástupnického práva a Dům mu byl oficiálně předán do rukou.

Ethanova smrt vyvolala velké přesuny v upířích funkcích.

Malik Washington dostal jakožto Mistr zpátky své příjmení, které směli používat výhradně Mistři dvanácti upířích Domů v zemi. Spolu s ním však Malik nafasoval i politické problémy v Domě, které po Ethanově smrti ještě zhoustly. Malik neúnavně pracoval, ale musel trávit většinu času řešením toho, co nám momentálně otravovalo život.

A tím byl Franklin Theodore Cabot, vyslaný do Cadoganského Domu jako nucený správce. Darius West, předseda Greenwichského prezídia, se rozhodl, že se mu nelíbí poměry v našem Domě, a poslal k nám „Franka“, aby tu provedl inspekci a hodnocení. Greenwichské prezídium vyjádřilo obavu, že Ethan vedení Domu nezvládá – což byla absolutní lež, jenže oni nelenili a poslali obratem správce, aby zrevidoval naše prostory, účetnictví a složky. Nevěděla jsem přesně, co vlastně Frank hledá – a proč mají za oceánem tolik péče o náš Dům?

Ať už byl důvod jakýkoli, nebyl Frank v našem Domě vítaným hostem. Byl nesnesitelný, panovačný a za každou cenu bazíroval na nějakých pravidlech, o jejichž existenci jsem do té doby ani nevěděla. Samozřejmě že jsem se s nimi důkladně seznámila; Frank vytapetoval těmi novými pravidly jednu celou zeď v prvním patře Domu, včetně trestů, které nás za jejich porušení čekají. Podle jeho slov bylo nutno zavést systém, jelikož disciplína v našem Domě byla značně pofidérní.

Možná tedy nebylo až takovým překvapením, že mi Frank začal být okamžitě nesympatický, a nebylo to jen tím, že to byl člověk s modrou krví, absolvent obchodní školy Ivy League a že si potrpěl na slova jako „součinnost“ a „kreativní myšlení“. Těmito pojmy okořenil svou úvodní řeč, v níž se představoval našemu Domu, a přidal k tomu ještě nevybíravě formulovanou výhrůžku, že pokud nebude spokojen s tím, co u nás zjistí, přejde dům trvale pod správu Greenwichského prezídia, nebo bude rozpuštěn.

Já měla tolik štěstí, že jsem pocházela z movité rodiny, a v Domě byli i další upíři s dobrým finančním zázemím. Co mě však opravdu iritovalo, bylo Frankovo nadřazené chování. Vždyť ten chlap nosil námořnické polobotky s gumovou podrážkou, proboha. A my jsme fakticky nebyli na lodi. Ve skutečnosti a navzdory roli, která mu byla Greenwichským prezídiem svěřena, to byl pořád jen Podřízený upír (i když zámožný) z Domu někde na východním pobřeží. Z Domu, který byl – ano – založen předkem z rodu Cabotů, ale který už byl dávno předán jinému Mistrovi.

A co hůř – Frank s námi mluvil, jako by byl členem Domu, jako by ho jeho peníze a konexe opravňovaly k nějakému postavení v rámci Cadoganu. To, jak si Frank hrál na člena Domu, bylo o to směšnější, že účelem celého jeho zdejšího pobytu bylo přesně stanovit, čím porušujeme pravidla. Byl to někdo zvenčí, kdo byl poslán proto, aby nás označil jako nepřizpůsobivé a jakožto skvrny na upíří společnosti nás srovnal pěkně do latě.

Kvůli starostlivosti o Dům a respektu vůči hierarchii mu Malik řízení Domu předal. Usoudil, že odporovat Frankovi je předem prohraný boj, a svůj politický kapitál si schovával na další kolo.

Bez ohledu na tato dramata byl Frank v Hyde Parku. Já byla tady, ve Smyčce, se svým náhradním upířím partnerem, pevně rozhodnutým naučit mě skákat z budovy, aniž bych někoho zabila… nebo překonala hranice nesmrtelnosti.

Znovu jsem nakoukla přes okraj a žaludek se mi scvrknul. Pralo se ve mně dvojí nutkání: jedno mi velelo, že si mám kleknout na kolena a odlézt zpátky na schody, a druhé, že se mám vrhnout dolů.

Pak ale řekl něco, co mě donutilo se rozhoupat.

„Nakonec stejně přijde svítání, Merit.“

O upírech a denním světle to nebyly jen fámy – jestli budu na střeše, až vyjde slunce, shořím na prach.

„Máš dvě možnosti,“ řekl Jonah. „Můžeš mi důvěřovat a vyzkoušet to, nebo můžeš odlézt zpátky střechou, jít domů a nikdy se nedovědět, čeho bys mohla být schopná.“

Podal mi ruku. „Věř mi,“ řekl pevně. „A při přistání dbej na měkká kolena.“

Byla to ona jistota v jeho očích, co nakonec rozhodlo – ta důvěra, že umím dosáhnout cíle. Před nějakým časem jsem v jeho pohledu vídala nedůvěru. Když jsem se s Jonahem potkala poprvé, nebyl mi zrovna moc nakloněn. Okolnosti nás však svedly dohromady a on se přes počáteční pochybnosti zjevně naučil mi věřit.

Teď byla příhodná chvíle mu tu důvěru oplatit.

Natáhla jsem ruku a křečovitě sevřela jeho prsty. „Měkká kolena,“ opakovala jsem.

„Stačí, když uděláš krok,“ řekl.

Podívala jsem se na něj, připravená vyjádřit souhlas, ale než jsem stihla otevřít pusu, zamrkal na mě, udělal krok a stáhl mě s sebou. Než jsem stihla protestovat, byli jsme ve vzduchu.

První krok byl nepopsatelně odporný – pocit, že vám zmizela pevná půda pod nohama a s ní i vaše bezpečí –, a pak řícení se dolů, z něhož se mi roztřásl žaludek i celé tělo. Srdce jsem měla až v krku, ale aspoň se přes něj neprodrala ven ta bublina strachu, kterou bych jinak chtěla vykřičet.

A potom už to bylo dobré.

Po prvotním hnusném kroku (opravdu hnusném – to nejde dostatečně zdůraznit) se zbytek klesání vůbec nepodobal pádu. Připomínalo to spíš úprk ze schodů – jen vzdálenost mezi každým stupínkem byla o moc delší. Nemohla jsem být ve vzduchu déle než tři nebo čtyři vteřiny, ale čas jako by skutečně zpomalil a město se kolem mě zvolna míhalo, když jsem se dotkla nohou země. Dopadla jsem do podřepu, s jednou rukou na chodníku, ale ten náraz nebyl prudší, než po obyčejném poskoku.

Můj přerod v upíra nebyl plynulý, mé schopnosti „naskakovaly“ tak pomalu, že mě pokaždé překvapilo, když se vyloupla nějaká nová. Ještě před rokem by mě takový skok zabil, ale teď mě naplnil pocitem moci. Seskok z devátého patra bez jediné zlomené kosti a modřiny? To byl výkon.

„Výborná skokanka,“ řekl Jonah.

Podívala jsem se na něj skrz ofinu. „Bylo to fenomenální.“

„Já ti to říkal.“

Narovnala jsem se a upravila si lem kožené bundy. „Říkal. Ale až mě příště budeš chtít shodit z nějaké budovy, tak ti to pořádně natřu.“

Škádlivě se usmál, přičemž se mi znepokojivě zachvělo srdce. „V tom případě myslím, že máme dohodu.“

„Ty ‚myslíš‘? Nemohl by ses prostě jen dohodnout, že mě příště z budovy shazovat nebudeš?“

„To by nebyla taková sranda,“ řekl Jonah, otočil se a vykročil ulicí. Nechala jsem mu pár kroků náskok, než jsem se vydala za ním, a v hlavě jsem stále měla ten jeho dráždivý pohled.

A já myslela, že první krok ze střechy bude drásat nervy.

Cadoganský Dům se nacházel v Hyde Parku, v městské části na jih od centra Chicaga. Zde rovněž sídlila chicagská univerzita, kam jsem jako doktorandka chodila, když jsem byla přeměněna v upíra. Udělal to Ethan, který zahájil mou transformaci pouhých pár vteřin poté, co mě napadl zbloudilý upír – takový, který se nehlásil k žádnému konkrétnímu Domu –, vyslaný Celinou Desaulniersovou. To byla narcistická upírka, kterou jsem probodla kůlem jen pár okamžiků poté, co byl zabit Ethan; na mě tenkrát poslala zbloudilého, aby mě zabil; udělala to naschvál mému otci. Můj otec, obchodník s nemovitostmi, nabídl Ethanovi – jak jsem se později dověděla – peníze za to, aby ze mě udělal upírku. Ethan tu nabídku odmítl a Celiny se dotklo, že můj otec neudělal stejnou nabídku i jí.

Ta ženská byla případ sám pro sebe.

A potom mě Ethan jmenoval cadoganskou Ochránkyní. A já se pak přestěhovala do Cadoganu, abych pomáhala chránit Dům a nemusela o půlnoci (a v poledne… a v šest ráno… a v šest odpoledne) poslouchat Malloryiny milostné eskapády s Catcherem.

Dům měl vše základní – kuchyni, tělocvičnu, operační středisko, kde strážci dohlíželi na naše bezpečí, a pokoje, připomínající internát nebo kolej, pro asi devadesát ze tří stovek cadoganských upírů. Můj pokoj byl ve druhém patře. Nebyl velký a nebyl luxusní, ale mohla jsem si tam oddychnout od náročné životní role upírky v Chicagu. Měla jsem tam postel, knihovničku, šatník a malou koupelnu. Navíc stačilo přejít chodbu a dojít si do kuchyňky s laskominkami a krví balenou v sáčcích, kterou dodávala naše smluvní firma s nemožným jménem Blood4You.

Zaparkovala jsem své oranžové volvo o pár bloků dál a došla pěšky zpátky k Domu. V potemnělém Hyde Parku zářily naše nové bezpečnostní reflektory, instalované při renovaci po útoku rozzuřených kožoměnců, a jejich světlo zalévalo celé pozemky. Sousedi si nejdřív na ty reflektory stěžovali, než jim došlo, jaké by to bylo bez nich – že ve tmě by byli nadpřirození vetřelci mnohem víc krytí.

Dnes v noci panoval v domě relativní klid, jen skupinka protestujících se choulila do dek na trávníku, který obklopoval Dům mezi chodníkem a tepanou železnou bránou. Od té doby, co byl starosta Tate zbaven funkce, obžalován a uvězněn na nezveřejněném místě, jich značně ubylo. Změna vedení města voliče zklidnila.

Bohužel to nezklidnilo politiky. Diane Kowalczyková, žena, která nahradila Tatea, si dělala zálusk na oválnou pracovnu, a nadpřirození obyvatelé Chicaga se jí tudíž hodili k podpoře budoucí volební kampaně. Byla velkou příznivkyní návrhu na zavedení registru nadpřirozeného obyvatelstva, podle kterého by každý z nás musel oficiálně oznámit své schopnosti a nosit při sobě průkaz totožnosti. Taky jsme se měli přihlásit pokaždé, když bychom do státu vstupovali, či ho opouštěli.

Většině nadpřirozených se tenhle nápad hodně protivil. Bylo to neamerické a zavánělo to diskriminací. Jistě, že někteří z nás byli nebezpeční, ale totéž platilo i o lidech. Podpořili by lidští obyvatelé Chicaga návrh zákona, podle kterého by se měli prokazovat každému, kdo by si o to řekl? O tom jsem pochybovala.

Lidé, kteří nás považovali za bytosti, jimž se nedá důvěřovat, trávili večery tak, že nám dávali najevo, jak moc nás nenávidí. Bohužel už se mi někteří z protestujících začínali zdát povědomí. Zvláště jsem poznávala jeden mladý pár – chlapce a dívku, kterým mohlo být nanejvýš šestnáct, a kteří před časem po mně a po Ethanovi pokřikovali nenávistná hesla.

Ano, měla jsem tesáky. Denní světlo mě mohlo zabít, stejně jako osikové kůly a setnutí hlavy. Krev byla pro mě nutnost, ale totéž platilo pro čokoládu a perlivé nápoje bez cukru. Nebyla jsem nemrtvá; jen jsem nebyla člověk. A tak jsem se rozhodla, že když se budu chovat normálně a zdvořile, můžu jejich předsudky postupně překonat.

Chicagské Domy už také úspěšně začaly bojovat s dezinformací. Ve Wrigleyville byl dokonce billboard s obrázkem čtyř různých, usmívajících se upírů pod slovy „PŘIJĎTE K NÁM!“ Měla to být výzva, aby lidé lépe poznali chicagské Domy. Pro nešťastně vyhlížející teenagery to dnes večer byl důvod k tomu, aby třímali v rukou ručně malované plakáty s nápisy „PŘIJĎTE K NÁM – A ZEMŘETE!“

Když jsem je míjela, zdvořile jsem se usmála a pak zvedla své dva ginghamové sáčky s burgery a vlnovkovými hranolky. „Večeře!“ zavolala jsem vesele.

U brány mě vítali dva z najatých fae, kteří hlídali vstup na pozemky Cadoganského Domu. Když jsem je míjela, jen letmo mi pokývli, a pak obrátili pozornost zpět k ulici. Fae zásadně nesnášeli upíry, ale lidi nesnášeli ještě víc. O rovnováhu se postarala výplata v hotovosti, kterou od Domu za své bezpečnostní služby pobírali.

Vyběhla jsem po schodech na sloupovou terasu a vešla dovnitř, kde jsem narazila na hlouček upírů, civících na stěnu, kam Frank vyvěšoval svá prohlášení.

„Vítej do džungle,“ řekl hlas za mnou.

Otočila jsem se a uviděla Juliet, jednu ze zbývajících cadoganských strážců, jak sleduje upíry se zoufalým výrazem. Byla to štíhlá rusovláska a působila tak trochu elfím dojmem.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Další pravidla,“ řekla a ukázala na stěnu. „Tři nové přírůstky na zdi hanby. Frank rozhodl, že upíři se nesmějí zdržovat ve skupinkách větších než desetičlenných s výjimkou oficiálně posvěcených shromáždění.“

„Abychom nemohli revoltovat proti Greenwichskému prezídiu?“ přemýšlela jsem.

„Nejspíš. Právo na svobodu shromažďování asi nebude jejich nejoblíbenější.“

„Jak hrozně kolonialistické,“ zamumlala jsem. „Co je další?“

Její výraz zešedl. „Rozdává krev na příděl.“

Tohle mě tak ohromilo, že mi chvíli trvalo, než jsem to pobrala. „Jsme upíři. Potřebujeme krev, abychom přežili.“

S opovržením pohlédla na stěnu polepenou papíry. „Ó, to já vím. Ale Frank ve své nekonečné moudrosti rozhodl, že nás Ethan rozmazlil a že máme krev v sáčcích příliš snadno k ruce. Omezí dodávky od Blood4You.“

Ačkoli jsme většinou pili krev balenou v sáčcích, byl Cadogan jeden z mála upířích Domů ve Spojených státech – v Chicagu dokonce jediný –, který dovoloval svým upírům pít krev od lidí nebo od jiných upírů. Ostatní Domy od této praktiky upustili, aby se lépe asimilovali s lidmi. Já osobně jsem pila krev od jednoho jediného muže – od Ethana –, ale ocenila jsem, že ta možnost je k dispozici.

„Lepší nám než Domu Greyů,“ uvažovala jsem. „Aspoň máme další zdroje.“

„Tentokrát ne,“ řekla Juliet. „Taky zakázal pití.“

Ta představa byla úplně stejně absurdní – ale z jiného důvodu. „To pravidlo ustanovil Ethan,“ protestovala jsem, „a Malik ho potvrdil. Frank nemá pravomoc –“

Ale Juliet mě umlčela pokrčením ramenou. „Tohle je prý součást jeho inspekce. Prý to má být test, jak zvládáme svůj hlad.“

„Připravuje si nás na to, abychom neuspěli,“ řekla jsem tiše a podívala se na skupinku upírů, kteří teď nervózně štěbetali. „Když tu máme nucenou správu, před dvěma měsíci jsme ztratili svého Mistra, před branami máme protestující, tak není možné, abychom to zvládli, aniž by někdo dostal amok z nedostatku krve.“ Podívala jsem se opět na ni. „A oni to pak využijou buď k tomu, aby převzali vládu nad Domem, nebo ho úplně zavřou.“

„Dost možná. Už si s tebou naplánoval pohovor?“

Frank si nepříliš překvapivě zval každého upíra na osobní pohovor. Podle toho, co jsem slyšela, se to většinou odehrávalo podle scénáře „obhaj svou existenci“. Já byla jednou z mála, s nimiž ještě nemluvil. Ne že by mě to mrzelo, ale každý den, který uplynul bez pohovoru, zvyšoval mé podezření.

„Pořád nic,“ řekla jsem jí.

„Možná je to projev respektu nebo tak něco. Třeba se snaží ctít Ethanovu památku tím, že tě nevyslechl jako první?“

„Pochybuju, že by náš vztah nějak ovlivnil hodnocení našeho Domu. Možná je to strategie – schválně to zdržuje, abych ten pohovor netrpělivě očekávala a nervovala se.“ Zvedla jsem večeři. „Aspoň jsem si přinesla nezdravý jídlo.“

„A když už jsi o tom začala, tak jsi dobře udělala, že sis to přinesla zvenku.“

„Jak to?“

„Zásada číslo tři: Frank zakázal v naší kuchyni fast food.“

Třetí bod pro Franka. „A jaký to má význam?“

„Je to nezdravé, příliš polotovarů a je to prý drahé. Teď máme na jídelníčku samý jabka, zelí a cereálie.“

Protože jsem upírka s pořádným apetitem, tak mě tohle opatření zabolelo snad nejvíc ze všech, která Frank zavedl.

Juliet se koukla na hodinky. „No, už bych měla jít. Jdeš si to sníst nahoru?“

„Luc a Malik se mnou chtěli mluvit a já slíbila, že přinesu něco na zub. Co máš na programu?“

Ukázala ke schodům, vedoucím do suterénu Domu, kde se nacházelo operační středisko. „Právě mi skončila směna u monitorů.“ Mluvila o uzavřeném okruhu obrazovek, kde běžel bezpečnostní přenos z kamer cadoganských pozemků.

„Něco zajímavého v televizi?“

Zakoulela očima. „Lidi nás nenávidí, bla bla bla, chtějí, abychom táhli rovnou do pekla, možná do Wisconsinu, protože to je blíž, bla bla bla.“

„Takže pořád to samý dokola?“

„V podstatě jo. Jestli si Celina myslela, že odtajnění upírů ukončí nějakou šťastnou upíří pohádkou, tak se šeredně spletla.“

„Celina se spletla na více frontách,“ řekla jsem.

„To je pravda,“ dodala tiše a já v jejím hlase slyšela náznak lítosti. Jenže lítost se snášela stejně těžce jako žal, a tak jsem změnila téma.

„Nějaké zprávy o McKetrickovi?“ zeptala jsem se. McKetrick, jehož křestní jméno mi nebylo známo, byl vojenský týpek, který si vzal do hlavy, že upíři jsou novými nepřáteli republiky. Měl černé oblečení, bojové zbraně a silnou touhu město od nás očistit. Jednoho večera se mně a Ethanovi postavil do cesty a slíbil, že ho ještě uvidíme. Od té doby se párkrát ukázal a já získala od Catchera hrstku informací o jeho kariéře v armádě – pochybná taktika a problémy s poslušností –, ale jestli měl nějaké vážné plány provést upíří genocidu, tak dosud nedal jasně najevo jaké.

Nevěděla jsem, jestli se díky tomu cítím líp nebo hůř.

„Ani šustnutí.“ Naklonila hlavu ke straně. „Kvůli čemu jsi byla venku?“

„Relaxovala. Chci říct, cvičila.“ Trochu mi to vysvětlování nešlo přes jazyk, ale ještě jsem se strážcům nesvěřila, že teď spolupracuju s Jonahem. Trávila jsem s ním čas díky našemu napojení na Rudou gardu a já nebyla pověřena prozradit to tajemství, a tak jsem se tématu „Jonah“ kompletně vyhýbala.

Zapředla jsem další lež do již tak komplikované sítě.

„Hm, udržovat se ve formě, to není nikdy na škodu,“ řekla Juliet a zamrkala.

To mrknutí naznačovalo, že jsem asi nebyla tak nenápadná, jak jsem myslela.

„Nuže, tohle byla náročná noc,“ řekla. „Jdu nahoru.“

„Juliet,“ zvolala jsem dřív, než mi odešla moc daleko. „Už jsi někdy skákala?“

„Skákala?“ zeptala se zamračeně. „Jako myslíš do vzduchu?“

„Myslím z budovy.“

„Ano.“ V očích se jí zračilo prozření. „Pročpak, Ochránkyně – dneska večer jsi absolvovala své první přistání?“

„Jo.“

„Gratuluju,“ řekla. „Jen si dávej pozor, abys nezašla moc daleko, nebo nepadala moc rychle.“

Užitečná rada do života.

Frank si zabral Malikovu kancelář – tu, která donedávna patřila Ethanovi. Malik se v ní ohřál sotva dva týdny, než přišel Frank a prohlásil, že tu místnost potřebuje on, aby mohl provést inspekci v Domě.

Malik – vysoký, s kakaovou kůží a zelenýma očima – jednal s rozvahou. Nechtěl si to u něj rozházet, a tak se podřídil a nastěhoval se zpátky do své staré kanceláře o kus dál v chodbě.

Nebylo to nic velkého; místnost skoro zaplnil Malikův psací stůl, regály s knihami a jeho osobní suvenýry. Malý prostor nám však nezabránil, abychom se tam pravidelně scházeli. Spojoval nás zármutek, a tak jsme se ve chvílích volna mačkali v téhle kanceláři více než kdekoli jinde v Domě.

Dneska večer dřepěli Luc s Malikem proti sobě nad šachovnicí, položenou na Malikově psacím stole, a o kousek dál seděla na podlaze Lindsey v tureckém sedu a s časopisem v ruce.

Malikova žena Aaliyah – drobná a velmi skromná kráska –, se k nám občas přidávala, ale dnes večer tu nebyla. Aaliyah byla spisovatelka, která trávila více času v jejich bytě než mimo něj. Naprosto jsem chápala její potřebu zakutat se o samotě a vyhýbat se upířím dramatům.

Luc, bývalý kapitán cadoganských strážců, nyní sekundant tohoto Domu, byl blonďatý pohodář s kadeřavými vlasy. Narodil se a vyrůstal na divokém Západě, a já předpokládala, že v upíra byl přeměněn s pistolí u hlavy. Luc se dlouho soužil kvůli Lindsey, mé nejlepší kamarádce z Domu a kolegyni od strážců, která si evidentně dnes v noci ukradla nějaký čas z operační místnosti.

Ti dva se dlouho scházeli a zase rozcházeli, většinou tedy spíš „rozcházeli“. Bála se, že by jejich vztah mohl zkrachovat, a že by to pak zničilo i jejich přátelství. Po Ethanově smrti však hledala útěchu a navzdory své někdejší fobii ze závazků konečně svolila, že dá Lucovi šanci.

Já strávila první týden po jeho smrti totálně mimo ve svém pokoji a s Mallory po boku. Když jsem konečně vylezla a Mal se vrátila domů, objevila se mi na prahu Lindsey a byla úplně rozhozená. Prý šla ve svém zármutku za Lucem, a utěšování se změnilo v láskyplné projevy, pak v objetí a ve vášnivý polibek, který ji totálně vyhodil ze sedla (nebo tak to říkala). Ten polibek sice zcela nevymazal její pochybnosti, ale povedlo se jí zahnat strach natolik, že mu dala šanci.

Luc měl samozřejmě pocit, že se mu dostalo zadostiučinění.

„Ochránkyně,“ řekl Luc s prsty nad jedním z černých rytířů a viditelně zvažoval své možnosti. „Čuchám burgery a měla jsi raději vzít pro všechny.“

Konečně se rozhodl, zvedl rytíře, hrubě ho postavil na novou pozici a pak vítězoslavně zdvihl paže. „Postupujem!“ řekl a povytáhl obočí směrem k Malikovi. „Máš na tohle odpověď?“

„Jsem si jistý, že na něco přijdu,“ řekl Malik s pohledem upřeným na šachovnici a jezdil očima zleva doprava, jak hodnotil pravděpodobnost a své možnosti. Šachy se pro Luca s Malikem staly jakýmsi týdenním rituálem – nebo mi to tak alespoň připadalo –, díky kterému měli pocit, že mají aspoň minimální kontrolu nad svým životem, zatímco vyslanec prezídia dřepěl o pár metrů dál po chodbě a rozhodoval o jejich osudu.

Položila jsem sáčky s jídlem na stůl, vytáhla z nich burgery se slaninou pro mě a pro Lindsey a posadila se vedle ní na podlahu.

„Takže,“ řekla jsem a složila pytlík od burgerů. „Krev na příděl?“

Luc a Malik současně zabručeli.

„Ten chlap je totální idiot,“ řekl Luc a pořádně si ukousl svého třívrstvého burgeru.

„Bohužel,“ řekl Malik, táhl šachovou figurkou a opřel se do židle, „je to idiot s plnou pravomocí Greenwichského prezídia.“

„Což znamená, že musíme počkat, až si milostivě sbalí saky paky, než můžeme jednat,“ řekl Luc a znovu se shrbil nad šachovnicí. „Při vší úctě, Můj pane, ale ten chlap je debil.“

„K jeho debilitě nemám žádné oficiální stanovisko,“ řekl Malik, vytáhl ze sáčku krabičku s hranolky, dal si na ně štědrou dávku kečupu a pustil se do jídla. Byla jsem ráda, že Malik, na rozdíl od Ethana, nepotřeboval školení o chicagských mastných specialitách. Znal rozdíl mezi hovězím s papričkami a pálivým hovězím, měl oblíbenou pizzerii a vědělo se o něm, že si často dělá s Aaliyah noční výlety k Milwaukee do bufetu u silnice, aby si tam mohli dát „nejlepší kousky čerstvého sýra“. Potlesk pro ně.

„Ale necháme ho, aby se chytil do vlastní pasti,“ dodal Malik. „A mezitím budeme jenom bedlivě sledovat upíry a případně včas zakročíme.“

Malik to řekl tónem Mistra upíra, který si začínal v posledních několika týdnech osvojovat. Pochopila jsem, raději jsem se v tom tématu nevrtala a věnovala se svému burgeru, zatímco Luc pomocí jednoho hranolku ukazoval na různé šachové figurky, mezi kterými se rozhodoval.

„Uvážlivý, že?“ zašeptala jsem Lindsey.

Usmála se skoro nebezpečně jistě. „Nemáš potuchy, jak uvážlivý umí být. Jak… důkladný.“ Naklonila se ke mně a uhryzla si ze svého burgeru kousíček slaniny. „Už jsem někdy básnila o tom, jak úžasný je upír s chlupatou hrudí, když má na sobě jenom kovbojské boty?“

Uprostřed sousta jsem zavřela oči, ale na zahnání představy Luca v rouše Adamově a v odrzlých rezavých botách bylo příliš pozdě. „Mluvíš tady o mém bývalém šéfovi,“ zašeptala jsem. „A já se snažím najíst.“

„Představuješ si ho nahatýho, že jo?“

„Bohužel.“

Poplácala mě po paži. „Když si pomyslím, že jsem váhala, jestli s ním mám chodit. Jo, a když už jsme u toho. Dost o chlapech.“

„Zcela určitě dost, ano.“ Z Lindsey se stávala moje nová Mallory, včetně detailů o svém milostném životě. Ach jo.

„V tom případě tě ponechám s tvou vlastní obrazotvorností. Ale jako terapii proti žalu vřele doporučuju aplikovat upíra s chlupatou hrudí. Dělá to zázraky.“

„To hrozně ráda slyším. Ale jestli budeš mluvit ještě chvíli, vypíchnu ti oči párátkem.“ Strčila jsem jí hrst ubrousků. „Zmlkni a jez si svůj burger.“

Někdy se člověk musí umět ozvat.

KAPITOLA 2 
SLADKOBOLNÉ SNY

Stála jsem na náhorní plošině ve svém moderním černém koženém kompletu – dlouhé vlasy mi povlávaly v chladném větru, který se proháněl kolem a vířil mlhu, svíjející se mi u nohou.

Oblečení bylo možná moderní, ale nacházela jsem se v nějaké prastaré době. Krajina byla nehostinná a pustá a ve vzduchu čpěla síra a vlhkost.

Ty kroky jsem dřív cítila, než slyšela, země se mi jen lehce chvěla pod nohama.

A pak se objevil on.

Ethan jako bojovník, vracející se z bitvy, vyšel z mlhy v oděvu, který absolutně nezapadal do Chicaga jednadvacátého století. Po kolena vysoké kožené boty, hrubě střižené kalhoty a dlouhá kožená tunika, v pase přepásaná. Uprostřed hrudi měl světle červený šrám. Vlasy měl dlouhé, vlnité a zlatavě blond, oči jasně zelené.

Šla jsem k němu, kolem srdce mi kroužil strach, svíral je jako kleště a já skoro nebyla schopná nasát vzduch do plic. Byla jsem ráda, že ho vidím živého – ale věděla jsem, že je poslem smrti.

Když jsem došla až k němu, položil mi ruce na paže, sklonil se a políbil mě na čelo. Tak jednoduché gesto a přesto tak intimní. Drahocenný projev lásky, z něhož mě lítostí rozbolelo na prsou. Zavřela jsem oči a vychutnávala si ten okamžik, zatímco vyvýšenou plání otřásal hrom, až se země opět zachvěla.

Ethan najednou zvedl hlavu a ostražitě se rozhlédl. Když se podíval opět na mě, začal mluvit, ale slova z něj plynula v nějakém zpěvném jazyce, který zněl jako z hodně vzdálených časů.

Zakroutila jsem hlavou. „Nerozumím ti.“

Zatvářil se stísněně a na čele se mu objevila ustaraná vráska, ale chrlil slova stále rychleji, jak se snažil mi to rychle všechno říct. Bohužel rychlost nepomáhala.

„Ethane, já nevím, co říkáš. Mohl bys mluvit anglicky?“

S panikou v očích se ohlédl přes rameno, pak mě chytil za paži a ukázal za sebe. Valila se k nám nízká, hustá bouřková fronta, vítr sílil a ochlazovalo se.

„Já tu bouři vidím,“ řekla jsem mu přes hukot větru. „Ale neumím ji zastavit.“

Ethan něco vykřikl, ale slova odnesl kvílející vítr. Vykročil směrem k bouřkovým mrakům a škubal mou paží, abych ho následovala.

Já však odolávala a cukala jsem paží zpět. „Tímhle směrem ne! Nemůžeme jít do bouřky!“

Byl však neústupný, a já též. Byla jsem si jistá, že jestli se někde neschováme, sfoukne nás to z náhorní roviny do moře. Začala jsem utíkat pryč od stěny z mraků… i od něj. Avšak neodolala jsem a naposledy se ohlédla. Stál nehnutě na pláni a vlasy mu vlály ve vichřici.

Než jsem mu stihla přispěchat na pomoc, vichřice nás dostihla a začala zuřit, vítr mě shodil na zem, tlak mi vysál vzduch z plic. Jakmile jsem dopadla na kolena, spustil se liják, přicházel ze strany a proměnil krajinu v jednu velkou šeď, vítr mi hučel v uších. Ethan v tom náporu zmizel a zůstala po něm jen ozvěna jeho hlasu v mé mysli.

„Merit!“

Probudila jsem se zlitá potem, lapala jsem po dechu a v uších mi zněl jeho hlas.

Odhrnula jsem si mokrou ofinu z čela, z očí se mi vyvalily slzy, třela jsem si rukama tvář a snažila se zklidnit splašené srdce.

Můj první sen o Ethanovi byl neskutečný; vyhřívali jsme se na slunci – což je pro upíry tabu. Vychutnávala jsem si tuhle poslední vzpomínku na něj.

Jenže tohle už byla šestá noční můra za dva měsíce, které uplynuly od jeho smrti. Každá další byla živější a silnější než ta předchozí a probuzení bylo jako vynořit se z tunelu paniky s hrudníkem staženým do uzlu. V každém z těch zlých snů jsme se řítili do nějaké krize, ale konec byl vždycky stejný – vždycky mi ho něco vyrvalo. Pokaždé jsem se vzbudila s jeho hlasem v uších, jak v panickém strachu křičel mé jméno.

Opřela jsem čelo o kolena a žal rozbušil mé srdce jako tympán. Bezmoc z té ztráty mě zcela pohltila. Nejen ze ztráty Ethana, ale také z frustrace – z vyčerpání – toho, že mě opět navštívil duch, který mě nechce pustit. Slzy tekly a já je nechala, jen jsem si přála, aby ta štiplavá sůl mohla smýt mou bolest.

Chyběl mi jeho hlas. Pohled na něj. Jeho vůně.

A pravděpodobně kvůli tomu jsem uvízla v začarovaném kruhu snů o Ethanovi – znovu a znovu jsem přihlížela tomu, jak umírá. Můj zármutek se stal propastí, z níž jsem se nedokázala vydrápat.

Když srdce konečně zpomalilo, znovu jsem se posadila a otřela si rukávem slzy z tváří. Vzala jsem z nočního stolku telefon a vytočila číslo jediné osoby, která mě mohla uklidnit.

„Hernajs fagot,“ ohlásila se mi Mallory přes hlasitý mužský bas. „Mám studijní pauzu – Catcher je nahatej a ve studiu Barry White. Víš vůbec, jak vzácný jsou pro mě pauzy?“

Mallory byla opožděně identifikovaná čarodějka, momentálně v učení. Právě ukončila učňovský kurz s roztomilým sympaťákem jménem Simon a připravovala se na „závěrečky“, které ji čekaly za několik týdnů. Simona jsem sice viděla jen pět minut, během nichž jsem s ním byla v jedné místnosti, ale Catcher ho rozhodně neměl v lásce. Zřejmě to nějak souviselo s faktem, že Simon byl členem Čarodějnické unie magie a kouzel (hovorově nazývané „Řád“), organizace, která Catchera vyloučila ze svých řad.

Zněla podrážděně a já věděla, že tenhle týden je šíleně ve stresu, ale potřebovala jsem ji, a tak jsem naléhala. „Měla jsem další sen.“

Okamžik mlčela, než zařvala: „Pět minut, Catchi.“

Slyšela jsem huhlání, a pak ticho.

„Kolikátý to je?“ zeptala se.

„Šestý. Tenhle týden jsem měla dva.“

„Co si pamatuješ?“

Mal mě vyslýchala pokaždé, když jsem měla takový sen – její morbidní zvědavost a láska k okultismu společně vyústily v důkladný průklep. Vyhověla jsem jí a popsala jí to do detailu.

„Hlavně ten konec, jako obvykle. Ethan byl oblečený jako starodávný válečník. Hnala se na nás bouře a on se mě snažil varovat, ale já myslím, že mluvil švédsky.“

„Švédsky? Proč by, proboha, mluvil švédsky? A odkud víš, jak zní švédština?“

„Pocházel ze Švédska. Tedy prapůvodně. A já netuším. Možná jsem něco zaslechla na internetu. Každopádně se mě snažil odtáhnout přímo do té bouře. Chtěla jsem se před ní utéct.“

„To zní jako rozumná věc. A co bylo pak?“

„Udeřila bouře. Ztratila jsem ho z očí a vzbudila jsem se, když mě volal jménem.“

„Takže symbolika je docela jasná,“ řekla. „Jsi s Ethanem, ale jste od sebe oddělení nějakou kalamitou. To dost připomíná scénář z reálného života.“

Neurčitě jsem zamručela na znamení souhlasu a přitáhla si pod sebe nohy. „To je asi pravda.“

„Samozřejmě že ano. Zas na druhou stranu – sny nejsou nikdy jen tak. Vždycky se děje něco víc. Mysl bloudí. Duše koná dobrodružné výpravy. Už jsem ti to říkala předtím, a řeknu to znova – ty a Ethan jste na sebe byli nějak napojení, Mer. Ne zrovna šťastně, ale přesto byli.“

„Tak co teda? Navštěvuju jeho ducha ve snech?“

Nevesele se zasmála. „Netipla bys Darth Sullivana na to, že by přišel na způsob, jak tě strašit posmrtně? Zřejmě pořádá na onom světě pracovní schůze. Nebo předkládá hodnocení výkonnosti. Vydává nařízení.“

„Takové věci zbožňoval.“

Mal na chvíli zmlkla. „Podívej,“ řekla. „Možná na to jdeme nějak špatně. Chci říct, že mluvíme o tom, co to znamená a jak často se to děje. Ale ty jsi mi kvůli tomuhle volala už snad šestkrát. Možná bysme měly začít mluvit o tom, jak to zastavit.“

Z tónu jejího hlasu jsem nějak nemohla poznat, jestli chce dát najevo obavu o můj duševní stav, nebo nevoli, že to s ní probírám. Její kousavé poznámky jsem přehlížela, ale slíbila jsem sama sobě, že až tohle bude za námi, pořádně si to vynahradím.

A pokud šlo o její plán, tak tím jsem moc nadšená nebyla. I když to možná znělo uboze, tak v mých snech byl Ethan živý. Byl skutečný. Neměla jsem žádné jeho fotky a hmatatelných památek jen málo. I moje bdělé vzpomínky na něj byly mlhavé – při každém pokusu vybavit si jeho tvář jako by se jeho rysy rozpily. Jako by byl slabě zářící hvězda na obzoru – když se snažíte na ni zaostřit, rozmaže se vám ještě víc.

Ve snech jsem ho však viděla ostře a čistě.

„Myslím, že k tomu není důvod.“

„Je, když ti ty sny slouží jako náhrada za skutečný život.“

Tohle zabolelo, ale chápala jsem ji. „Neslouží. Není to ten typ snů. Jen se… díky nim cítím blíž k němu.“ Samozřejmě za cenu zpocených nočních děsů.

„No, když se to stane znovu, budeš si muset promluvit s Catcherem. Mně už začínají zkoušky.“

„Už teď?“ zeptala jsem se jí. „Myslela jsem, že na to máš ještě týden.“

„Simon mi chtěl přidat ‚element překvapení‘,“ objasnila Mallory a já uslyšela v jejím hlase uvozovky. „Testování probíhá na etapy. Uvede mě do nějaké zvláštní situace; já ji napravím. Půjdu domů, udělám něco ve své chemické laboratoři, a pak se vrátím zpátky na druhé kolo. Bude se mě ptát na Klíče a já použiju Klíče k nápravě problému. Hotovo. A znova. A to je celé.“

Klíče byly čtyři magické obory, které čarodějové znázorňovali pomocí kruhu, rozděleného na čtyři výseče. Bylo to pro ně zřejmě tak důležité, že si Catcher nechal čtyři Klíče vytetovat na břicho.

„No, když mi nebudeš k dispozici ty,“ řekla jsem a snažila se to trochu odlehčit, „myslíš, že by Catcher mohl mezitím nosit modrou paruku?“

Malloryiny kdysi blond vlasy byly obarvené na skandálně jasný odstín modré. Byly rovné a sahaly jí několik centimetrů pod úroveň ramen.

„Asi ne. Ale vždycky mu můžeš pohrozit, že mu odpojíš kabelovku. Takhle jsem dosáhla toho, že mi natřel skříňky v kuchyni.“

„Jak se vůbec má pan Červená Knihovna?“

„Nekonečně dobře, když neví, že mu tak říkáš.“

Catcher byl závislý, už to bylo tak. Když dávali nějaký televizní film o kdysi terorizované ženě, která se postavila na vlastní nohy, určitě koukal. U drsného, svalnatého čaroděje se zálibou v boji s mečem a sarkasmu to byla trochu divná závislost, ale Mallory to tolerovala a já myslím, že na ničem jiném nezáleželo.

„Říkám mu tak, jak zaslouží. Nechceš si zařadit do svýho programu pauzičku s večeří? Třeba sushi?“

„Pauzičky teď nehrozí. Musím se soustředit na hodně věcí. Ale ať tě ani nenapadne cpát do sebe polejvaný piškotky před spaním.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

„Lhářko,“ nařkla mě, ale dalšího lhaní jsem byla ušetřena. Přesně v tu chvíli zapípal na mém nočním stolku cadoganský pager – nezbytnost strážce. Natáhla jsem se pro něj. OP STRED. OKAM.

Zkratka „okam“ v Cadoganském Domě v současné době znamenala jedinou věc: „Je čas na další poradu.“ S důrazem na slovo další. Kelley, naše čerstvě jmenovaná kapitánka stráží, si na ně potrpěla.

„Mal,“ řekla jsem a slezla z postele. „Musím běžet. Je čas hrát Ochránkyni. Hodně štěstí u zkoušek.“

Mallory odfoukla. „Štěstí to neovlivní. Ale přeju ti sladké sny.“

Položila jsem to, a i když jsem nebyla z toho hovoru moc nadšená, věděla jsem moc dobře, že si musím dávat pozor. Když Mallory zjistila, že je čarodějka, nebyla jsem jí moc dobrou oporou, protože jsem se v té době většinou brodila po kolena ve vlastních problémech coby nově přeměněná upírka. Musela jsem ji podpořit, i když jsem zrovna nebyla moc ve stavu. Teď nebyla vhodná doba navážet se do ní kvůli sarkasmu. Když jsem potřebovala, byla tu pro mě; teď bych jí to měla oplatit.

Kromě toho jsme obě měly i mnohé jiné bitvy, v nichž bylo třeba zabojovat.

Luc bral svou práci vážně, ale taky měl hodně dobrý smysl pro humor. Vnesl do operačního střediska veselou a kamarádskou náladu, tedy spolu se zálibou v džínovině, nadávání a sušeném hovězím. Luc byl skvělý taktik a bral věci s nadhledem. S žádnou z těch vlastností jsem neměla sebemenší problém.

Kelley, která ho ve funkci nahradila, byla chytrá, šikovná a vyznala se… ale nebyl to Luc – a nešlo jen o kovbojské boty.

Když přijala tuhle funkci, ostříhala si své hedvábné tmavé vlasy na krátké hladké mikádo. Její vlasy působily profesionálně, a totéž začala uplatňovat na cadoganských strážcích. Náš časový rozpis byl teď přísnější, schůzky formálnější. Zavedla nám každodenní cvičení a vyžadovala, abychom na konci směny odevzdávali kompletní hlášení. Doslova všechno v našem operačním středisku začalo být virtuální a těch několik málo papírů, které ještě zůstaly, bylo barevně rozlišeno, opatřeno štítky, seřazeno podle abecedy a pečlivě srovnáno. Měli jsme píchací karty a cedulky se jmény, z čehož to druhé jsme měli nosit během nočních hlídek na pozemcích Domu kvůli „vztahům s veřejností“.

„Součástí bezpečnosti Domu,“ řekla Kelley, „je navození atmosféry důvěry v bezprostředním okolí. Když budou vědět, kdo jsme, nebudou tolik inklinovat k násilí.“

Ne že bych nesouhlasila. Jenom… jmenovky? To jako fakt?

Ale i když jsem si myslela, že je to směšný nápad, nechala jsem si ty námitky pro sebe. Když byl Mistrem ještě Ethan, než mě potřebovali v jednotce strážců, trávila jsem většinu času s ním na speciálních misích. Teď tu Ethan nebyl a Kelley se stala mou nadřízenou a hlavním styčným bodem s Domem.

Byla moje šéfová, a tak jsem si nedovolila hádat se s ní o nějakých jmenovkách. Krom toho jsme teď museli držet při sobě, se jmenovkami nebo bez. V poslední době jsme si pozdvižení užili už dost.

Když jsem přišla do operačního střediska, osprchovaná a oblečená do cadoganské uniformy – černého, přesně na tělo padnoucího kostýmu –, kupodivu se tam žádná porada nekonala. Lindsey a Juliet seděly u dvou z počítačových stanic, zatímco Kelley stála vedle zasedacího stolu s mobilem v ruce a očima upřenýma na displej.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

Kelley ke mně beze slova natočila telefon a přistrčila mi ho blíž. Celý displej vyplňoval obrázek – nebo asi to měl být obrázek, protože displej byl celý černý a já vlastně nic neviděla.

„Nechápu.“

„Tohle je jezero Michigan.“

Zamračila jsem se a snažila se přijít na to, co mi uniklo. Michiganské jezero tvořilo východní hranici města. Jelikož jsme byli vzhůru jen v noci, bylo jezero pokaždé, když jsme se probudili, tmavé. Takže jsem nechápala, co má být.

„Promiň,“ řekla jsem omluvně, „ale já stále nechápu.“

Kelley si přitáhla telefon zpátky k sobě, stiskla pár tlačítek a znovu jej natočila na mě. Tentokrát se mi ukázala fotka sklenice plné inkoustově černé vody.

„Tohle je voda z Michiganského jezera,“ vysvětlila mi dřív, než jsem se stihla zeptat. „Internet blázní. Asi před dvěma hodinami jezero úplně zčernalo.“

„A to není všechno,“ ozvala se Lindsey a otočila se na židli čelem k nám. „Totéž se stalo s řekou Chicago, alespoň na území města. Obojí zčernalo a přestalo se hýbat.“

Snažila jsem se pochopit, co mi říkají. Myslím tím, že jsem chápala doslovný význam těch slov, ale nedávalo mi to smysl. „Jak se mohly přestat hýbat?“

„To nevíme jistě,“ řekla Kelley, „ale máme tušení, že by to nějak mohlo souviset s tímhle.“ Na displeji přecvakla na třetí obrázek. Byla na něm drobná, ale prsatá žena s dlouhými zrzavými vlasy a velmi spoře oděná do zelených šatiček. Stála na mostě nad řekou, měla roztažené paže a zavřené oči.

Takovou ženu už jsem viděla – vlastně několik. Připomínala jednu z těch nymf, které vládly nad chicagskými vodními toky. Setkala jsem se s nimi, když jim můj dědeček, prostředník mezi městem a nadpřirozenem, pomáhal vyřešit spor.

„Říční nymfa,“ konstatovala jsem a naklonila se, abych na displej líp viděla. „Ale co s tou vodou dělá?“

„Nejsme si úplně jistí,“ řekla Kelley. „Tahle fotka koluje po internetu, a taky ta s tou vodou. Podle času pořízení fotografie jezero ztmavlo několik minut poté, co tohle udělala – ať už ‚to‘ bylo cokoli.“

Zapitvořila jsem se. „To není dobrá shoda náhod.“

„Ne, to není,“ souhlasila Kelley. „Zvláště ne, když je starostka přesvědčená, že původem všeho zla jsme my.“

Bývalý starosta Seth Tate – alespoň před svým obviněním – proslul tím, že zvládl nadpřirozenou situaci v Chicagu a podpořil naše začlenění do lidské společnosti. Založil kancelář mého dědečka, a když upíři odtajnili svou existenci, učinil Chicago hranicí nadpřirozených vztahů ve Spojených státech.

Starostka Kowalczyková nebyla starosta Tate a zcela určitě neměla zájem zapsat se jako příznivkyně nadpřirozených. Její kampaň před předčasnými volbami byla krátká, ale ona se během ní stihla vyjádřit jasně: Chicago bylo sice známé tím, že poskytovalo záštitu, ale pod vedením Kowalczykové se tato záštita neměla vztahovat na upíry ani kožoměnce. Žádný „speciální přístup“ pro nadpřirozené.

„Jako kdybychom už tak nebyli dost populární,“ zamumlala jsem. Když si s Lindsey vyměnily pohledy, věděla jsem, že jsem v bryndě. „Co je?“

„Tohle si o tom myslím já,“ řekla Kelley. „Vím, že tahle záležitost s vodou není vysloveně náš problém, zvláště pokud jsou do toho namočené nymfy. Vážně pochybuju o tom, že ten problém způsobil nějaký upír, a řešení toho problému se pravděpodobně ujme úřad ombudsmana, je to tak?“

„To je určitě možné.“

„Ale v očích veřejnosti jsme ztělesněním nadpřirozena my,“ pravila Kelley. „Veřejnost ví jen o nás a o kožoměncích a Gabe se nyní drží zpátky. Jestli lidi začnou vyvádět…“

„Budou z toho vinit nás,“ dořekla jsem za ni. V náhlé nervozitě jsem začala žmoulat lem bundy. „Co ode mě chcete?“

„Spoj se se svým dědečkem. Zjistíš, co ví, a potom pojedeš do centra města. Budeš mít oči dokořán a uděláš, co budeš moci, abys ombudsmanovi a jeho úřadu pomohla, a to pokud možno tak, aby veřejnost nezačala panikařit, a za co nejmenší účasti politiků.“

„A co vy? A Dům? Když budu mimo, budete v ještě větším početním oslabení.“

Zavrtěla hlavou. „Jestli starostka najde důvod, proč nás ukřižovat, tak žádný Dům nebude.“ Pak její výraz změkl. „Nechtěla jsem se ptát, ale… Zvládneš to? Moc jsi z Domu nevycházela poté, co… však víš.“

Od té doby, co Ethan. Chtěla říct.

Když jsem naposledy opustila Dům kvůli opravdové misi, skončilo to smrtí dvou upírů, z nichž jen jeden si to zasloužil. Otevřeně jsem přiznávala, že jsem měla strach. Ta rána byla ještě příliš živá a obava, že selžu a umře někdo další, stále silná. V mé složce bylo už napomenutí, že jsem na vlastní pěst pátrala po Celině a vytočila tak Greenwichské prezídium, což také nebylo moc povzbudivé.

Luc mi to sice vyvracel a připomínal mi, že Ethan byl proklát kůlem ne kvůli mé ledabylosti, nýbrž proto, že skočil před upírku, omámenou drogou, a že ten kůl byl určen pro mě. Tahle připomínka však bohužel nijak nezmenšila můj pocit viny a nedonutila mě zkoušet to znova.

Kelley byla trpělivá a nechala mě dělat mou práci Ochránkyně spíš kolem Domu než mimo něj. Tohle skvěle zapadalo do Malikova plánu, podle něhož jsme na sebe nějakou dobu neměli zbytečně upozorňovat. V poslední době jsme si dramat užili dost, včetně nuceného správce.

Na druhou stranu… rozhlédla jsem se po poloprázdné místnosti. Kromě mě, Juliet a Lindsey už měla Kelley k ruce jen dva strážce. Někdo jim musel helfnout, a já byla jediný volný kandidát.

„Budu v pohodě,“ odkývala jsem. „Když o tom dědeček už nebude vědět, tak jim to tam všechno vylíčím, a vyrazím hned.“

V Kelleyině obličeji jsem viděla zřetelnou úlevu, ale ne na dlouho. „Hrozně nerada tě posílám samotnou a vím, že jsi zvyklá spolupracovat s Eth– s partnerem. Bohužel ti teď nemůžu nikoho přidělit. Budeš to muset zvládnout sama.“

To jsem čekala a taky že jsem měla připravenou strategii.

„No, já jsem se nedávno seznámila s Jonahem, s kapitánem stráží od Greyů. Bylo to při tom fiasku tenkrát v Temple Baru.“ Když to shrnu, tak zdrogovaní cadoganští upíři způsobili výtržnosti, které na sebe upoutaly pozornost celého města. Jonah přišel z Domu Greyů, aby získal o té bitce přehled, což mělo být to naše první setkání. „Jelikož máme nedostatek sil a tohle není výhradně problém Cadoganů, mohla bych zjistit, jestli nemá nějakého volného strážce.“ Samozřejmě že měl – sebe.

„Ó,“ řekla Kelley. „To je dobrý nápad. To mě nenapadlo, ale určitě to stojí za úvahu.“

Zdvořile jsem se usmála, ale všimla jsem si Lindseyina nepokrytě zvědavého výrazu. Určitě se mě na Jonaha bude později vyptávat.

„Pusť se do toho,“ pobídla mě Kelley. „Jeď k jezeru a zjisti, co se to tam sakra děje – a co je kolem toho třeba udělat.“

Slíbila jsem, že ano. Zdráhavost stranou: od toho konec konců Ochráncové jsou.

S misí na paměti jsem vyběhla schody do svého pokoje ve druhém patře, převlékla se do kožených kalhot a bundy, pod to šedivé tílko, nazula boty a připnula pager. Svůj zlatý medailon Domu už jsem měla – oficiální důkaz příslušnosti k některému z amerických upířích Domů.

Vytáhla jsem ještě rychle z pochvy katanu, oficiální zbraň upírů Greenwichského prezídia, a zkontrolovala její ostří. Bylo nabroušené a stále ještě blyštivé po posledním čištění rýžovým papírem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Až do dna.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.