LitRPG v nakladatelství

FANTOM Print

VASILIJ MAHANĚNKO

Úkol přežít

Kartosský gambit *

MICHAEL ATAMANOV

Sektor Osm *

* Připravujeme

FANTOM Print

2017

Originally published in English under the title Survival Quest
by Magic Dome Books, 2015

Copyright © V. Mahanenko 2015

Cover Art © V. Manyukhin 2015

English Translation © Natalia Nikitin 2015

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7398-909-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-910-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1. KAPITOLA
ÚVOD

„… shledal obžalovaného Daniela Mahana vinným z nabourání se do bezpečnostního systému městských kanalizací, což vyústilo v zastavení programu, a odsoudil ho k odnětí svobody v nápravné kapsli, jako pracovníka sběru surovin na dobu osmi let, dle článku 637, sekce 13 trestního zákoníku. Místo výkonu trestu bude obžalovanému přiděleno. Pokud vězeň splní podmínky předepsané v článku 78 sekce 24 trestního zákoníku, dostane nabídku přenést svou postavu do hlavního herního světa. Soud stanovuje obžalovanému následující vlastnosti: rasa ‒ člověk, třída ‒ šaman, hlavní profese ‒ klenotník. Filtry smyslového vnímání budou po celou dobu trestu vypnuty. Podmíněné propuštění je možné, pokud obžalovaný zaplatí částku sto milionů zlaťáků v herní měně. Rozsudek je konečný a není možné se odvolat.“

Říkají, že Bůh je Pravda. Opravdu nevím. Možná to tak je. Nikdy jsem to neověřoval, takže se nebudu hádat. Ale všechny hádky jsou zlé, velmi zlé. A to je Pravda, o které se nelze hádat. Slovní hříčka, chcete-li.

Dovolte, abych se představil. Jmenuji se Daniel Mahan, jak už bylo zmíněno. Je mi třicet let a pracuji jako bezpečnostní IT specialista. Jsem freelancer, pravidelně najímaný korporacemi. Vyhledávám možné zneužití chyb ve virtuální hře Barliona. Ta hra prostoupila celý svět, pro některé už žádný jiný svět neexistuje. Netvrdím o sobě, že jsem nejlepší bezpečnostní specialista, ale nejsem ani nejhorší. Něco mezi geniálním a naprosto neschopným. Lehce nadprůměrný.

Všichni specialisté na hledání chyb v Barlioně musí být každoročně rekvalifikováni. Zůstalo pro nás záhadou v čem. Pro některé z nás bylo hledání chyb ve hře jediným zdrojem obživy. Ale korporace má striktní požadavky. Pokud chcete hledat slabá místa ve hře, aniž byste porušili zákon, musíte být vyškolen. Mimoto se rekvalifikace týkaly pouze nových zákonů. Opět se zpřísnily tresty. Nikdy nám neukázali nové metody nebo snad nástroje, jak chyby hledat. Korporace přísně držela celé know-how pod pokličkou, aby neprosáklo do světa, nebo nedej bože padlo do rukou nám. Dnes jsme možná čestní a dodržujeme pravidla, ale zítra se může kdokoli z nás změnit ve zlomyslného hackera snažícího se napadnout Barlionu.

Na jedné rekvalifikační schůzi jsem seděl vedle docela atraktivní dívky a pustil jsem se s ní do řeči. Bohužel byla taky freelancer. Takhle se označovali všichni, ať už byli někde zaměstnáni nebo ne. Chtěl jsem ji oslnit svými znalostmi a terminologií. Čekal jsem, že mi dívka, ohromená mou genialitou, padne do náruče. Nemohl jsem být dál od pravdy. Marina se ukázala být chytrou a dostatečně zkušenou. Pracovala jako bezpečnostní specialistka městských kanalizací. Hledání chyb ve hře byl jen její koníček.

No, nikdy neříkejte dívce, především chytré, že její práce není hodna freelancera. Začali jsme se dohadovat a po chvíli jsem vytasil smrtící argument, proč by neměla pracovat u kanalizací, který mi připadal jako eso v rukávu: „Smrdí to tam!“

Asi už byla na takové komentáře alergická. Natolik alergická, že odešla od mého stolu a ukončila tím naši rozvíjející se známost. Škoda. Už jsem začal spřádat jisté plány. Nedá se nic dělat. Plně jsem se pohroužil do dalšího reportu o prodloužení trestů za hackování. No teda! Teď už hrozí osm let. To už je vážné. V přestávce mezi semináři si Marina sedla zpátky ke mně.

„Takže říkáš, že práce, jako je ta moje, je dobrá leda pro začátečníky?“ pronesla podrážděným tónem, zatímco jsem cítil, jak se okolo nás shromažďuje zástup zvědavců.

„Poslyš, nikdy jsem nic takového neřekl. Neřekl jsem, že jsi amatérka. Řekl jsem, že taková práce není hodna profesionálky tvého kalibru.“

„To je jinými slovy totéž. Pokud tam pracuji, nejsem dostatečně kvalitní, abych mohla pracovat jinde. Podle tebe jsem hloupá a nemám nadání.“ Nemá smysl dohadovat se s rozčilenou dívkou. O své pravdě ji nepřesvědčíte a před ostatními budete za hlupáka.

„Pojďme mluvit o něčem jiném. Je to moje chyba. Omlouvám se za špatně zvolená slova. Zvu tě na šálek čaje, kávy nebo čehokoli jiného a nabízím příměří. Nechci se přít s tak hezkou a okouzlující slečnou,“ snažil jsem se Marinu odzbrojit. Bude lepší, když bude pobouřená mými komplimenty, než komentáři k její práci.

„Jsi ženatý nebo máš přítelkyni?“ Otřesený tímto výpadem jsem automaticky zakroutil hlavou. Vypadá to, že Marina přechází do útoku, aby odzbrojila ona mě. Moje myšlenky potvrdila následující otázka.

„Šel bys se mnou rande? Líbím se ti?“ Sakra, co to s těma ženskýma poslední dobou je? Samy se teď na chlapy vrhají. Na druhou stranu musím přiznat, že se mi takové „útoky“ líbí. Marina je atraktivní, s mírně zvednutým nosem, takže jsem bezmyšlenkovitě přikývl.

„Všichni poslouchejte!“ vykřikla Najednou Marina. „Pokud do týdne Daniel prolomí bezpečnostní systém, který jsem nainstalovala pro místní kanalizace, tak slavnostně slibuju, že s ním budu aspoň měsíc chodit. Nedám na sobě znát, že mi to není po chuti. Ale pokud systém neprolomí, bude celý měsíc pracovat jako čistič kanalizace. Takže, plácneme si? Byl by pro tebe připravený testovací server s přesnou kopií funkčního systému. Tvoje hackování bude vedené jako test naší bezpečnosti. Do zítřka obdržíš veškeré dokumenty potvrzující, že touto činností neporušuješ žádný zákon,“ řekla Marina a natáhla ke mně ruku.

Nutil mě někdo vsázet se? Mohl jsem odmítnout a celou záležitost zamést pod koberec. Zašli bychom na skleničku a už bychom se nepotkali. Ale ne, její oči mě provrtávaly takovou silou, že jsem její rukou potřásl.

„Skvěle! Zítra ti pošlu žádost, abys prověřil náš bezpečnostní systém a jeho virtuální adresy. A přesně za týden tu budu stát znovu. Buď s nabídkou práce, nebo připravena na naše rande. Čas utíká, hrdino!“

Ze zástupu zvědavců jsem zaregistroval souhlasné zvuky. Marina odešla a mě obklopili známí i cizí lidé. Plácali mě po zádech, třásli mi rukou a nabízeli své služby. Když dívka, jako je ona, vsadila celý měsíc, musí všichni nabídnout pomocnou ruku. A kdybych úkol nezvládl, mohli se mi celý měsíc smát, až budu pracovat jako čistič kanalizací.

Pro každého by prý měl být zdravý rozum ten nejvzácnější přítel. Proč jsem mu přestal naslouchat? Ale už není cesty zpět. Strávil jsem dva dny sběrem informací o „II“ městských kanalizací i o Marině, pak jsem se dal do práce.

Jasně, nazvat program Imitace Intelektu „II“ je dost přestřelené. Každý si hned pomyslí, že je to umělá inteligence. Začne se bít do prsou a křičet, že něco takového se nemůže v našem světě podařit. A pokud by se podařilo, lidstvo se obejde bez takových „výhod“, protože stroje začnou nahrazovat občany a postupně vymřeme… Nesmíme si plést pojmy s dojmy, to bychom stejně dobře mohli srovnávat nesrovnatelné. Imitační programy neobsahují žádné matice osobnosti. Přirozeně, pokud je správně naprogramujete, budou předvádět emoce, charakter a další. Můžete je dokonce naprogramovat tak věrohodně, že si sami nebudete jistí, zda to nejsou živé bytosti. Programům však chybí nejdůležitější část: sebeuvědomění. Program se netrápí dotazy: „Kdo jsem? Proč jsem tady? Kolik dostanu zaplaceno? Kdy mám dovolenou?“ Prostě ho to trápit nebude, pokud k tomu, samozřejmě, nebude od začátku naprogramován. To znamená, že nebude znepokojen svým postavením ve světě a provede instrukce do posledního písmene. Postupem času se Imitátoři, jak se programům začalo říkat, propracovali do všech oblastí lidského života a v mnoha odvětvích byli těmito programy nahrazeni lidé. A ne jen lidé. Také mazlíčci. Roboti, které byste nerozeznali od živých zvířat, se stali rysem našeho světa. Samozřejmě se našli lidé, kteří vytrvale lpěli na starých časech a nedali dopustit na chlupaté miláčky, ale každým rokem bylo podobných hlasů méně. Chtěli byste, aby váš milovaný mazlíček zároveň fungoval jako budík, vysavač, žehlička, aby chránil byt, aniž by pouštěl chlupy, dělal hromádky nebo ničil nábytek? Pořídili byste si něco takového? Robot je k nerozeznání od kočky, ať už jde o vzhled, chování či na dotek. V tom případě nám zavolejte… Kruci, odbočuju.

Někteří lidé jsou toho názoru, že s vytvořením Imitátorů jsme jediný krok od vytvoření umělé inteligence. Plnohodnotná robotická mysl. Jde o něco víc než jen o řeči snílků? Existují fámy, že umělá inteligence byla už dříve vytvořena někde hluboko ve vojenských laboratořích. Je plně funkční a velmi užitečná. Zkrátka, se vznikem Imitátorů začal být život šťastný a bezstarostný. Avšak následná nezaměstnanost nikomu moc radosti nepřinesla. Napětí ve společnosti neustále rostlo.

Zase se nechávám unést. Zpět k tématu.

Sázku jsem vyhrál. Díky internetu jsem během dvou dnů získal veškeré informace o Marinině vzdělání, navštěvovaných seminářích a školeních. Cokoli naprogramovala, pocházelo z nastudovaných materiálů. Nesnažila se znovu vynalézt kolo. Koupil jsem si nový počítač, abych udržel svůj milovaný notebook z dosahu obranných systémů, které důrazně napadaly počítače nešťastných hackerů. Zaútočil jsem. Ani jsem se nepokoušel schovat za řetězec serverů, jak je při hackování zvykem. Proč bych to dělal? Pracoval jsem přesně dle zadání a pouze Marina mohla sledovat moje aktivity na testovacím serveru. Byl jsem přesvědčený, že stráví celý týden v práci a bude čekat na můj útok. Takže nebyl důvod cokoli šifrovat. Prolomení mi zabralo pár hodin. Měl jsem pravdu, použila velmi vzácný a přitom efektivní obranný systém. Naivka. Právě tenhle systém vytvořil jeden můj známý. Když jsem ho kontaktoval a popsal situaci, řekl mi, jak systém obejít. Nejen to, ale také kde mám začít sbírat informace.

„Obrana je spolehlivá, ale záleží na nastavení přístupu,“ říkal můj kamarád. „Ve velkých městech vzniká problém, pokud má několik pitomých nadřízených různé požadavky. Všechno může být v pořádku při počátečním spuštění, ale jakmile začne ostrý provoz, objeví se problémy, „mrtvé duše“. Nepoužívané účty s právy k přístupu. S tím si klasický správce neporadí. V tak velké organizaci je hlídání všech účtů nad jeho schopnosti!“

Nakonec vše proběhlo tak, jak mi řekl. Po několika hodinách analýzy mi program na vyhledávání děr v systémech ukázal několik účtů, se kterými jsem mohl pracovat. Zalitoval jsem nákupu nového počítače. Chybně jsem předpokládal, že vše bude velmi komplikované a nebezpečné. Dva dny jsem připravoval útok na heslo a nepřipouštěl si jakýkoli nezdar.

Někdo chytrý kdysi řekl, že ďábel dlí v maličkostech. Ukázalo se, že ve velmi dlouhém názvu serveru bylo několik čísel zaměněno (346.549.879.100011.011101.011011.110011). Není jasné, kdo udělal chybu. Zda Marina, když mi posílala údaje k serveru, nebo já, když jsem je zadával. Ve skutečnosti jsem neútočil na testovací systém, ale na hlavní systém ovládající a kontrolující městskou kanalizaci.

Proto právě teď u soudu poslouchám, jak mi předčítají rozsudek.

Prolomil jsem ochranu a dostal se k serveru. Důsledkem bylo naprosté zborcení Imitátora hlídajícího kanalizace. V té chvíli se velké jezero ležící přesně ve středu města naproti radnici proměnilo v nesnesitelně páchnoucí bažinu. Neuvěřitelné se stalo skutečností, správce Imitátora byl vypnut a z toho důvodu došlo k přetlakům v podzemním potrubí, které se na několika místech roztrhlo. Jestliže trhliny pod zemí zůstaly většinou lidí nepovšimnuty, páchnoucí jezero přimělo davy demonstrujících, kteří se normálně shromaždovali před městskou radnicí a vyžadovali zákaz Imitátorů, vzpomenout si, že mají bezodkladné záležitosti mimo město. To samé platilo pro zaměstnance radnice. Z ničeho nic byli všichni obyvatelé města puzeni silnou touhou navštívit rodinu na venkově, kde byl vzduch tak čistý a příjemný.

Tento případ získal velkou publicitu a většina lidí se shodla, že šlo o teroristický útok. Zvedl se protest vyžadující ukončení Imitátorů a vyšetřovatelé pracovali na obžalobě.

Pracoval jsem bez zakrytí přístupů, takže by mě bez problému našli. Nesnažil jsem se schovávat. Sám jsem se přiznal policii, která zahájila pátrání po viníkovi. Nemohl jsem uvěřit, že mě čeká tak vysoký trest. Očekával jsem pokutu nebo pokárání. Nic víc.

Chyba lávky. Policie nashromáždila spousty materiálů. Při jejich čtení jsem se nestačil divit. Kdosi kvůli zápachu onemocněl a zažaloval město. Někomu se nelíbil vzhled jezera, které jsem „zmodernizoval“, a zažaloval město. Několik dalších prostě jen zažalovalo město, aby se necítili odstrčeni od společnosti. Po sečtení mi byla předložena k uhrazení celá částka, o kterou město přišlo. Asi sto milionů. Snažil jsem se obhajovat potvrzením, že jsem byl k této práci najatý, ale právníci městské kanalizace rozbili veškeré mé naděje. Papír byl neplatný, protože ho podepsal zaměstnanec, který neměl dostatečné oprávnění k najímání externích specialistů. Což znamenalo, že jsem ve skutečnosti provedl hackerský útok se vším všudy. K tomu se pojily závažné důsledky. Znamenalo to, že mi přišili veškeré škody a navrch přidali obvinění za hackování. Během vyšetřování jsem, jako člověk, který se přiznal, zůstal doma a podepsal závazek, že se nebudu vyhýbat výkonu trestu. Hledal jsem způsoby, jak bych si mohl v Barlioně přilepšit. Ale čím více jsem o hře přečetl, tím víc jsem chápal, že nenajdu nic, co by mi pomohlo. Vůbec nic.

Správa věznic byla pro Vládu příliš nákladná. Ano, mám na mysli pouze jednu Vládu. V určité chvíli dospěla územní roztříštěnost naší planety ke svému konci. Sjednocení proběhlo před mým narozením. Z lekcí dějepisu jsem se dozvěděl, že šlo o společnou vůli všech spoluobčanů světa. To určitě, společná vůle všech spoluobčanů. Spíš se političtí hlavouni dohodli a předložili to lidem jako fakt. No co. Tohle už není důležité. Ale nezaměstnanost od zavedení Imitátorů stoupala a věznice se plnily neskutečnou rychlostí. Vláda čelila celosvětovému problému. Jak vyřešit potíže s veřejným pořádkem a s narůstajícím počtem vězňů? Bylo potřeba nalézt řešení.

Tehdy Vládě navrhl Peter Johnson svůj nápad. Byl vlastníkem firmy na výrobu kapslí umožňujících hrát hry ve virtuální realitě. Jedna z her se jmenovala Barliona. Šlo o běžnou hru zasazenou do středověku. Klasický fantasy styl. Žádné střelné zbraně či spalovací motory, zato kouzla, orkové, trpaslíci, elfové, draci a spousta dalších bytostí a věcí, které v reálném světě neexistují. Barliona vás pohltila, což bylo umocněno kapslí na virtuální realitu. Kapsle vyráběla Jonsonova firma. Uvnitř kapsle se hráčovo tělo spojilo s tělem jeho postavy ve hře a hráč cítil vše, co cítila jeho postava. Chuť, tvar předmětů, radost, únavu i bolest. Avšak regulační úřady požadovaly filtrování pocitů. Museli jste podstoupit psychologické vyšetření a testování stupně citlivosti, pokud jste chtěli zrušit filtry. Vyšetření následně určilo rozsah pocitů, které v kapsli můžete prožít. Korporace si svých hráčů hleděla. Každý hráč měl kapsli unikátně kalibrovanou. Byl zásoben vším potřebným po dlouhou dobu. Živiny, trénink svalů pomocí elektrických impulzů. Hráči mohli vevnitř strávit měsíce či dokonce i roky, aniž by po odchodu z kapsle cítili jakékoli nepohodlí.

Jak zněl návrh pana Johnsona? Nabídnul, že za nízký poplatek umístí vězně díky kapslím do hry, kde budou trávit čas sbíráním surovin. Vládu návrh zaujal a po ročním experimentu s virtuální věznicí koupila k Barlioně veškerá práva. Jmenovala Johnsona generálním ředitelem nové státní korporace. Byly schváleny veškeré potřebné zákony, aby se Barliona stala první státem provozovanou hrou. Vláda fungovala jako garant hry a zajišťovala bezplatné směňování herní měny za reálné peníze. Následovala reklamní kampaň a do hry přitékaly finance. Prakticky kdokoli, kdo nebyl spokojený se svým reálným životem, se zapojil do hry, aby podojil Vládu. Plněním úkolů, zabíjením potvor nebo sbíráním materiálu si vydělal nějaké peníze a mohl žít téměř bezstarostně. Dětská naivita. Plnění úkolů a další aktivity přinášely zlaťáky, které se vyměňovaly za reálné peníze, to bylo pevně dané. Avšak veškeré herní aktivity musel hráč zaplatit, i když šlo o nízké částky. Máte chuť zastavit se v hostinci? Zaplaťte. Potřebujete nějaké nářadí? Zaplaťte. Jeden z nejdůležitějších vynálezů, jak získat peníze od hráčů, byly Banky.

Pokud vaše postava zemře, ztratí polovinu všech peněz. Tak znělo jedno z hlavních pravidel Barliony. Pokud zemřete znovu, opět půlku ztratíte. Zabila-li vaši postavu potvora, našli jste své peníze ležet na zemi, vedle rychle chladnoucího těla. Pokud je do té doby nenašel jiný hráč. Obvykle hráči nemají problém zabíjet potvory, problém je však potkat jiného hráče, který vás chce zabít. Takový hráč zabitím druhého oslabí svou postavu po dobu osmi hodin. Nemůže získávat zkušenosti. Ostatní hráči jej můžou beztrestně zabít a navíc získat odměnu od šerifa. Nicméně se našli hráči, kterým se líbilo zabíjet ostatní, i když jen v herním světě. A to je důvod, proč se objevily banky. Pokud hráč získal nějaké peníze, mohl si je v bance uložit. Jednorázovou platbou si zaplatil kartu, která mu zaručovala unikátní přístup ke svým penězům. A za udržování tohoto účtu bance hráč platil jednou měsíčně 0.1% celkové uložené částky. Vypadá to málo, ale i jedna tisícina celkového obratu Barliony bylo neskutečné množství peněz. Z tohoto důvodu korporace nikdy nezakázala hráčům zabíjet ostatní.

Další zisk korporaci plynul z prodeje surovin, které posbírali vězňové. Volné vytváření surovin nebo předmětů bylo přísně zakázáno. Speciální výbory kontrolovaly, že k takovým zásahům zvenčí nedochází. Avšak prodej nasbíraných surovin byl naprosto odlišný případ. Za surovinami stála skutečná práce. Během posledních patnácti let, kdy byla Barliona provozována státem, panovala s tímto uspořádáním všeobecná spokojenost. Hráči si užívali perfektní hru, korporace vydělávala nemyslitelné sumy peněz, neustále hru upravovala a vězňové shromažďovali suroviny ve svých speciálně vytvořených lokacích. Aktuálně hrála Barlionu přibližně čtvrtina celé populace Země starší čtrnácti let a každý rok přibývali další a další hráči. Postavy měly jediné omezení: dokud hráč nedovršil osmnáct let, nemohl bojovat proti ostatním hráčům a ostatní na něj nemohli zaútočit. Na tomto pravidle korporace přísně trvala.

K vězňům v Barlioně se váže ještě další skutečnost. Asi sedm let po spuštění hry skupina výtržníků zbila a znásilnila dívku jménem Elena. Její příjmení znělo Johnsonová, její otec se jmenoval Peter. Byla to dcera generálního ředitele. Se svými přáteli se jela projet do nebezpečné části města. Bydleli tam zarytí odpůrci Imitátorů, kteří neměli v úmysl zapojit se do Barliony. Najednou jim došlo palivo, jak už to v takových případech bývá.

Pachatelé byli okamžitě dopadeni a sám Johnson zasahoval do soudního procesu. Ne, nesnažil se narafičit nehodu v kapsli. Udělal něco jiného. Brzy po procesu byl přijat zákon, který těmto konkrétním vězňům odblokoval pocitové filtry. Jiným vězňům byly přidělovány klasické blokované kapsle, ale útočníkům na Johnsonovu dceru byly veškeré filtry odblokovány. Nevím, jaké výsledky změna přinesla, ale přibližně za rok byl zákon rozšířen i na další vězně. Od té doby měli odsouzení v kapslích vypnuté pocitové filtry. Míra kriminality prudce klesla. Neexistovali téměř žádní recidivisté. Vyhlídka na nutnost sbírat suroviny s vypnutými filtry byla v potírání trestné činnosti velmi efektivní.

Takže teď už víte vše. Povím vám něco o svojí přidělené postavě.

Rasa: Člověk. Člověk byl první vytvořenou rasou ve hře. Jako jediný nemá žádné další bonusy, kromě rychleji získávané reputace s NPC ‒ naprogramovanými postavami, které zadávají úkoly či prodávají hráčům různé předměty. Člověk neumí zatvrdit svou kůži jako trpaslíci, nemá ostrý zrak a lepší ovládáni luku jako elfové. Jen tu reputaci. Třída šaman je navíc jednou z nejslabších v Barlioně. Šaman je univerzální, umí bojovat i léčit. Bohužel v boji jeden proti jednomu prohrává doslova se všemi ostatními postavami. Vyvolávání duší trvá prostě moc dlouho. Profese klenotník přináší pramálo užitku. Jen ti nejbohatší hráči si můžou dovolit trávit čas a utápět prostředky ve zdokonalování této profese. Všechny věci vyrobené klenotníkem ‒ ozdoby, prsteny, náhrdelníky, dekorační předměty ‒ mohou být jednoduše koupeny od NPC prodejců. Řezání drahých kamenů je jediné, na co je klenotník opravdu potřeba. A přesto se řezání drahokamů nevyplatilo. Drahé kameny mají vysokou cenu, ale abyste získali materiál na jejich výrobu, musíte měsíce těžit a zpracovávat rudu. I kdybyste získali potřebný materiál, existovala vysoká šance, že se drahokam zkazí. Můžete se zdokonalovat v jin ých profes ích , kterých bylo nepočítaně, ale s tím se pojilo vážné omezení. Žádná z dalších profesí nemohla překročit hlavní povolání o více než deset zkušenostních bodů. Hloupé omezení, ale nedá se nic dělat.

Bohužel přijdu o svého lovce. Strávil jsem jeho vylepšováním spoustu času a investoval jsem do něj moře peněz. Ale v Barlioně mohl mít jeden hráč pouze jednu postavu. Po vypršení trestu jste si mohli svou postavu z vězení ponechat, ale téměř nikdo si ji nenechal. Bylo to psychicky ubíjející. Alespoň mi vrátí veškeré vybavení a peníze z bývalé postavy, až opustím vězení. Buď po osmi letech bouchání krumpáčem, nebo i dříve, pokud mi dovolí si část trestu odpykat mimo vězení. Občas bývá kriminálníkům dovoleno, většinou kvůli systémové chybě, přesunout se do hlavního světa. Musí vládě odevzdat 30 % peněz, které do té doby vydělali. Následně už nejsou nijak limitováni. Můžou postavu vylepšovat, sbírat zkušenosti a potkávat se s ostatními hráči. Červená čelenka je jediným znakem vězně. Některé NPC s vámi kvůli tomu nebudou komunikovat. Pokud chcete čelenku odstranit, musíte vládě zaplatit milion zlatých. Takže čelenka zůstává.

Nejhorší je, že se Marina vůbec neukázala! Nepřišla k soudu, ani ke mně domů, když jsem čekal na ukončení vyšetřování. Vypadalo to, jakoby zmizela. Stálo osm let za takovou povrchní holku? Neřekl bych.

„No tak, skoč dovnitř!“ Smál se technik, když mě strkal do kapsle. Vtipálci. Všechny městské noviny mi jednohlasně přezdívaly „Ničitel kanalizace,“ což byla asi nejmírnější přezdívka, jakou jsem za tu dobu dostal. Především jsem však nestál o to, aby se na mě tahle přezdívka přilepila ve vězení. Před očima mi šlehl blesk a zůstal jsem na chvíli ochromený.

„Pozor! Probíhá vstup do Barliony! Vězeňská kapsle TK3.687PZ‒13008/LT12.“ Ocelově chladný hlas byl doprovázen bílým ubíhajícím textem na obrazovce. Hlas bez emocí působil nepříjemně. To bylo cílem. Věděl jsem, že stejný hlas může být i jemný a uklidňující. „Počáteční parametry byly nastaveny a nemohou být změněny. Pohlaví: Muž. Rasa: Člověk. Třída: Šaman. Vzhled: totožný se subjektem. Skenování subjektu dokončeno. Synchronizace fyzických dat s vlastnostmi vybrané rasy implementována. Fyzická data nastavena. Počáteční lokace zvolena. Místo trestu: Měděný důl Pryke. Účel trestu: těžba měděné rudy. Zahájeno vytváření postavy.“

Objevil jsem se na obrazovce, oblečený do pruhované róby označené číslem 193 753 482. Vypadá to, že za posledních 15 let prošlo Barlionou dost vězňů. Róba byla doplněna pruhovanými vězeňskými kalhotami a botami. Pruhovaný vzor prozrazoval celkovou hodnotu. I boty byly pruhované, což mě rozesmálo. Vypadal jsem jako nějaký druh zebry. Byl jsem vystrojený dle posledního výkřiku módy. Krumpáč v mé ruce doplňoval můj bezútěšný obraz. Předesílal, čemu se budu v následujících letech věnovat. Vděčně jsem zaregistroval, že nebyl pruhovaný.

„Zadejte jméno. Pozor: jména vězňů nesmí být kombinovaná.“

No, technik mi zvedl náladu, protože mi z nějakého důvodu dovolil vybrat si jméno. Jména v Barlioně byla částečně unikátní. V jednom herním světě jste mohli potkat tři sta hráčů pojmenovaných: „Králíček“, „Kotě“ a nepočítaně „Pwnerů“, ale unikátnost byla zajištěna kombinací slov. Například jste mohli vidět vedle sebe stát Pwnera Velikého a Pwnera Krásného, ale nepotkali jste nikdy dva Pwnery Veliké. Vězni však neměli dovoleno vybírat si kombinovaná jména, která byla většinou náhodně vygenerována. Ale pokud už smazali mého lovce…

„Mahan,“ řekl jsem. Pokud je lovec smazaný a nikdo jiný si doteď mé jméno nezabral, tak by mělo být volné. No a co, že se mi líbí? Už jsem si na něj zvykl i přes to, že to bylo jen mé příjmení. Navíc můj lovec měl jen jedno jméno, které jsem koupil od jiného hráče za téměř deset tisíc zlaťáků, a nechtěl jsem, aby přišly vniveč.

„Výběr přijat. Vítejte ve světě Barliony, Mahane. Uživatelé připojující se z vězeňských kapslí nemají přístup do úvodní tréninkové oblasti. Budete přenesen přímo do Měděného dolu Pryke. Přejeme vám příjemnou hru!“ Objevil se další záblesk a svět okolo mě se naplnil barvami. Ale z nějakého důvodu mezi ostatními převládala šedá.

2. KAPITOLA
DŮL PRYKE. ZAČÁTEK

Přede mnou se rozkládal důl Pryke v celé kráse. Nejméně sto metrů vysoké skály ohraničovaly důl jako přírodní plot. Vrcholky ohnuté směrem dovnitř tvořily příkrov. Jako střecha stadionu, blesklo mi hlavou. Římsy rozmístěné po stěnách téměř zvaly, ať je kdokoli zkusí zdolat, ale ani nejlepší lezec by to nezvládl. Zajímavé. Přemýšlel jsem, zda je důl obklopený skálami i hluboko v zemi. Musím se na to někoho zeptat, třeba by se mezi ostatními uchytil nápad prokopat se pryč. Na mysl mi přišla další důležitá myšlenka. Je důl nějak propojený s hlavním světem, nebo korporace servery oddělila? Mohl jsem se prokopat pryč, ale nikam bych se vlastně nedostal. Důl byl zasazen do příjemně vypadajícího údolí o rozloze několika kilometrů čtverečních převážně hrbolatého povrchu. Vratký dřevěný plot rozděloval údolí na dvě části. V té menší jsem zahlédl několik budov. Poznal jsem jen kovárnu, zbytek budov sloužil pravděpodobně jako vězeňské ubikace. Druhá část údolí ukrývala samotný důl. Odtud zněl křik vězňů a tupé nárazy krumpáčů. Takže tam budu pracovat. Ohromný mrak šedého prachu blokoval výhled. To bylo divné. Mrak jsem viděl, ale prach ve vzduchu cítit nebyl. Asi šlo jen o grafický efekt spjatý s dolem, aby vypadal uvěřitelněji.

Nedaleko stála osamocená budova. Na budově jsem spatřil ceduli s nápisem: „Vítejte v Měděném dolu Pryke.“ Aha, tohle bude zdejší administrativní kancelář. Tam bych měl najít strach nahánějícího předáka, který má pravomoc přesunout mě do hlavního světa.

Ano, přístup do hlavního světa. Těsně před umístěním do kapsle jsem si vyhledal obsah článku 78 sekce 24, který zmiňoval soudce, když mluvil o možnosti přístupu do hlavního světa. Během přípravy na trest jsem tuto část nějak přehlédl. „Pokud vězeň získá přízeň dozorců na místě svého trestu, může být přeložen do hlavního světa.“ Další část nařizovala strávit šest měsíců od počátku v přiděleném táboře, i pokud získáte přízeň strážných druhý den po příchodu do dolu. Navíc musíte odevzdat třicet procent všech vydělaných peněz. Zbytek nařízení si už nepamatuju, ale hlavní věc je, že mám šanci dostat se do hlavního herního světa.

Mým hlavním cílem bylo získat respekt a zalíbit se vedoucímu dolu. Nebo se nejdřív zalíbit a pak si získat respekt. Nezáleželo na pořadí, hlavně, abych odsud zmizel. Skvělé, jsem tu jen pár minut a už osnuju plány, jak zmizet.

Teď potřebuju zjistit jen to, s čím budu pracovat, hrát a vlastně i žít následujících osm let. Musím se dobře podívat na svou postavu, její vlastnosti a popis. Když jsem se chystal do vězení, nepředstavoval jsem si, že dostanu přiděleného šamana, protože na všech diskusních fórech psali, že vězňům jsou vybíráni válečníci nebo lupiči. Takže jsem si o těch dvou třídách zjistil vše, co šlo a v podstatě jsem se na ně stal odborníkem. Ani jeden z těch bastardů nepsal nic o tom, že by vězeň dostal postavu, která umí čarovat. No toto! Ani nevím, jak se čaruje, a může být velmi složité zjišťovat to sám bez trenéra.

Zobrazil jsem si tabulku s popisem postavy:

Rasový bonus: o 10 % vyšší zisk reputace u kterékoli frakce.

To jsou teda „úžasné“ statistiky. Virtuální srdce mě zabolelo, když jsem porovnal přiděleného šamana s lovcem na úrovni 87. Vedle mé bývalé postavy vypadal šaman žalostně. Ach jo…

Energie. Hlavní problém všech vězňů. V hlavním světě energii neřešíte. Postava bez energie se prostě na chvíli zastaví, na několik minut si odpočine a po chvíli pokračuje v plnění hráčových příkazů. Ve vězení to prý tak jednoduché není. Když se vám sníží energie, budete doopravdy cítit únavu a klesne vám úroveň zdraví. Nenadálý propad energie může vést dokonce až ke smrti postavy. Musím tuhle vlastnost vyzkoušet detailněji, protože s lovcem jsem jí nevěnoval žádnou pozornost.

Výdrž. Ta určuje úroveň zdraví v poměru jedna ku deseti, čím vyšší výdrž, tím se postava pomaleji unavuje. Poměr rychlosti únavy si nepamatuju, ale vím, že ve hře existuje. Musím zlepšit svou výdrž, jak jen to půjde, protože je nezbytná k přežití.

Síla. To je nejdůležitější vlastnost pro těžbu rudy. Nevím, jestli má nějaký vliv na vytěženou rudu jako takovou, o tom jsem nic v manuálech nenašel. Síla taky určuje razanci mého fyzického útoku. Jelikož má třída není vhodná na fyzické útoky, je propočet docela jednoduchý: Útok silou = Síla + poškození zbraní. Žádné modifikátory. Bez těch se budu muset obejít.

Hbitost. Hm… S lovcem jsem ji znal dopodrobna, ale nevím, jak ji využívá šaman. V mém případě hbitost jen určovala šanci vyhnutí se útoku nepřítele a šanci na kritický zásah. Takže pokud se neocitnu v boji tváří v tvář, nemám pro ni žádné využití.

Inteligence. Lovci, válečníci, lupiči a několik dalších tříd tuto vlastnost postrádali. Místo inteligence se jim v charakteristice zobrazoval vztek. Inteligence určuje, kolik má postava many na čarování v poměru jedné ku deseti a tempo regenerace. Na přesný vzorec si nevzpomenu. Inteligence také určuje razanci mých útoků kouzlem. Tady už modifikátor využiju: Útok kouzlem = 3 x Inteligence. Nemám nejmenší představu jak čarovat, přestože jsem viděl několik šamanů, jak rozezněli tamburínu, tancovali a zpívali divné písně. Asi nekřepčili bezdůvodně.

Nevybráno. To je hlavní překážka, na kterou doslova všichni hráči Barliony nadávali. Nadávali, ale nepřestali hrát. Ano, spálili se, reptali, ale pořád pokračovali. V Barlioně jste kromě čtyř standardních herních vlastností mohli zvolit další čtyři doplňkové. Nemáte možnost vybrat si z nějakého seznamu, ale museli jste ve hře provést určitou činnost, díky které vám hra nabídla konkrétní vlastnost. Například když jsem hrál lovce, potřeboval jsem Přesnost, abych měl jistotu, že zasáhnu soupeře za trojnásobek svého normálního útoku. Dopředu jsem věděl, že musím nějaký čas cvičit střelbu do figuríny, než mi systém nabídne si Přesnost zvolit. Doplňkové vlastnosti je nutné volit uvážlivě, protože si můžete vybrat maximálně čtyři. Samozřejmě bylo možné se některé z nich zbavit, když jste si špatně vybrali. Systém sice tvrdil, že to možné není, ale jedna cesta existovala. Pouze Císař měl pravomoc odebrat vlastnost, ale pro klasického hráče bylo téměř nemožné získat audienci. Pokud jste ji přece jen získali, museli jste za privilegium odstranění jedné vlastnosti zaplatit dvacet tisíc zlatých. Takže hráči psali rozezlené zprávy na diskusní fórum hry a vyhrožovali, že přestanou hrát. Ale po nějakém čase prostě smazali postavu s neefektivními vlastnostmi a založili si novou. Hra vás lákala a vábila.

A pak tu máme klenotníka. Úroveň nula u profese znamenala, že i když postavě byla přidělena od začátku, musí být aktivována u trenéra. To nebylo až tak důležité, kde jinde bych našel trenéra, když ne v dole.

Ve zkratce vám povím, jak zvýšit úroveň vlastností. S každou vyšší úrovní postavy získáte pět bodů. Body můžete investovat do kterékoli vlastnosti, čímž zvyšujete její účinek. Ale to není všechno. Některé činnosti procentuálně zvyšují úroveň dané vlastnosti i samy od sebe. Například když lukem zastřelím potvoru, nedostanu jen zkušenosti za její zabití, ale i nějaké procento hbitosti. Až se dostanu na sto procent, zvýší se úroveň hbitosti o jeden bod, procenta se resetují a proces se opakuje. Takže čím víc potvor zabiju lukem, tím vyšší bude moje hbitost. Tady v dole je tou hlavní vlastností Síla, která se bude zvyšovat rychleji než cokoli jiného.

Náhle mě kdosi vytrhnul z mých myšlenek.

„Tak tam jen tak nestůj! Pohni se!“ Přísný křik dozorce mě vrátil do „reality“. Podle manuálů byli všichni dozorci NPC, ale jejich naprogramované chování bylo plně v rukou programátorů odpovědných za výstavbu lokací. Dozorci mají nastavenou odpovídající povahu, protože nikdo nemá rád vězně. Tohle všechno mi rychle proběhlo hlavou, když jsem rozhozen opouštěl vzdušný zámek svých myšlenek na svobodu, který jsem zatím teprve začínal stavět.

„Hybaj, hybaj! Šéf nemá rád, když ho někdo nechává čekat,“ zopakoval dozorce a hrubě mě postrčil směrem k administrativní budově.

Vnitřek budovy mi připadal překvapivě příjemný a tichý. Měl jsem pocit, jako bych se objevil v úplně jiném světě. Znamenité sochy, malby na stěnách, velký křišťálový lustr, koberce, dřevořezby a na tváři jsem cítil jemný vánek. Tohle všechno tvořilo harmonický celek, který připomínal spíše venkovskou rezidenci bohatého aristokrata než úřední budovu dolu plného vězňů. Guvernér dolu seděl ve vlastní kanceláři za přepychovým stolem. Byl to obrovský ork, dva metry vysoký, zelený a hrozivý jako všichni zástupci jeho rasy.

„Šaman Mahan,“ guvernérův tichý hluboký hlas zazněl pokojem, když si četl v nějakých papírech. Pravděpodobně můj spis. Orkův vzhled mi někoho připomínal, ale nemohl jsem si vzpomenout koho. Guvernér byl klidný a důstojný jako Sněhová královna, ačkoli si nebyli nijak podobní. Ale koho mi teda připomínal? „Odsouzen k osmi rokům za zločin hacknutí kontrolního systému městské kanalizace vedoucí k selhání systému. Byl to tvůj nápad, nebo tě k tomu někdo přiměl?“ ork položil otázku prakticky bez náznaku jakékoli emoce. Taková hra intonací, nebo spíše jejich celková nepřítomnost, vás neinspirovala k „zazpívání“. Píseň. A teď zazpívám svou poslední píseň… Akéla!

To je ono! Ork mi připomíná Akélu, vlka samotáře a učitele Mauglího z Kiplingovy Knihy džunglí. Obraz majestátního vlka sedícího na skále se mi zjevil před očima. Tak jsem si ho pamatoval ze starodávných animovaných filmů. Je to tak, pokud by byl vlk zelený, čenich zaražený až k očím a vyceněné tesáky, byl by věrnou podobou guvernéra Měděného dolu Pryke. Vlastně ne, pro dokonalou podobu byste museli zabarvit vlkovy oči do červena.

„Takže ty se mnou nebudeš komunikovat. Dobře, dobře. Je to tvá volba,“ řekl guvernér, zatímco jsem ho v myšlenkách nadšeně oblékal do vlčí kůže. Náhle mě zasáhl pocit obrovské tíhy. Nohy vypověděly službu a padl jsem na zem, aniž bych z orka spustil oči. A před nimi se objevil zářící nápis:

Vaše reputace u dozorců Měděného dolu Pryke klesla o deset bodů. Jste 990 bodů daleko od statutu: Nedůvěryhodný.

Pozor! Rasový bonus neplatí na území Měděného dolu Pryke.

„Opakuji svou otázku!“ Ork věděl, jak zvýšit hlas. A dařilo se mu to. Zamrazilo mě v zádech a byl jsem připravený vše povědět. Tomu říkám vliv. Asi mu úroveň charisma vycvičili na maximum. „Zničil jsi Imitátora sám, nebo tě k tomu někdo přiměl?“

Tělo mi připadalo těžké jako z olova, ale něco mi blesklo hlavou a vrátila se mi schopnost uvažovat logicky. Ležet na podlaze byla shodou okolností ideální pozice pro přemýšlení. Tuhle techniku bych měl v budoucnu přidat mezi své schopnosti. Mám na výběr dvě možnosti, zůstat potichu nebo prozradit celý příběh. První možnost mi velice pravděpodobně odebere další reputaci, než budu poslán makat do dolu. Druhá možnost znamená, že jednomu Imitátorovi řeknu, jak jsem zničil jiného Imitátora. Tím bych opět o reputaci přišel, kdo ví, jak orka naprogramovali. Měl bych očekávat to nejhorší. Takže ztratím, ať udělám cokoli. Sakra, nic jiného mi nezbývá, musím mu něco říct.

„Nezničil jsem Imitátora. Najali mě k provedení bezpečnostní kontroly, což jsem udělal.“ Snažil jsem se mluvit klidným hlasem, ale pod orkovým tvrdým pohledem ze mě vyšel jen šepot. „Těžko mě můžou vinit za tak špatně chráněného Imitátora. Prostě jsem provedl to, k čemu mě najali,“ zopakoval jsem. Zkusil jsem napnout všechny svaly, aby se mi podařilo vstát nebo si alespoň kleknout, ale mé paže odmítly spolupracovat a padl jsem zpět na podlahu.

„Úkol…,“ řekl ork zamyšleně. Ano, když jste se opravdu snažili, zvládli jste v jeho hlase nějaké emoce rozeznat. Schovávaly se však hodně hluboko. „Dobře. Podle tebe to byl úkol. Takže poslouchej, najatý zabijáku Imitátorů. Teď půjdeš za Rinem, kde dostaneš profesi hornictví a základní pytel na sbírání rudy. Pak ti ukáže tvé pracovní místo. Stejná pravidla pro všechny. Musíš splnit denní kvótu. Deset kusů rudy za každou úroveň hornictví. Cokoli nad tuto kvótu můžeš prodat Rinovi. Jídlo je dvakrát denně, ráno a večer. Vodu najdeš v dole. Otázky? Žádné otázky! Můžeš jít.“

Těžkost ze mě spadla a byl jsem opět pánem svého těla. Vstal jsem, podíval se na orka, který už zapomněl, že tam stojím, a studoval další dokument. Kruci, nemůžu ukončit konverzaci takovým způsobem. Musím se ho na něco zeptat, ale na co? Něco o dolu? To mě hned pošle za Rinem. Nebo jak se odsud dostat? Řekne mi, že je to možné, pokud zaplatím sto milionů zlatých. Na co se ho tak můžu zeptat? Aha, počkejte chvíli, vždyť jsem Klenotník!

„Když najdu drahokam, komu ho mám dát? Můžu ho zpracovat sám?“ zeptal jsem se guvernéra, když mě dozorce začal tlačit ven z místnosti. Má hloupá otázka prozrazovala, že o hornictví téměř nic nevím. Programátoři Barliony si z Klenotníků vystřelili. Neořezané drahé kameny nebyly k dostání u NPC prodavačů. Ti prodávali pouze opracované kameny. Měli jste malou šanci objevit drahokam jako odměnu za zabití potvory, jinak mohly být získány pouze kopáním rudy nebo jejím zpracováním. Žádný další způsob neexistoval. Několikrát jsem během hry s lovcem spatřil, jak někdo získal za odměnu rubín nebo topaz z potvory na vysoké úrovni. Takové potvory v dole nepřebývaly a netušil jsem, jak rudu zpracovávat, pravděpodobně potřebuji nějaké nástroje. Avšak získat drahý kámen přímo z rudné žíly mi připadalo docela dobře proveditelné. Alespoň z mého pohledu laika.

Ticho dopadlo na celý pokoj. I můj dozorce přestal dýchat a podíval se na svého šéfa.

„Máme hodně kamenů, jak sis jistě všiml,“ odpověděl a já přemýšlel, zda je možné guvernéra rozzuřit. Vypadal klidný jako krajta. Náhle se usmál, jakoby slyšel mé myšlenky. „Pokud najdeš drahý kámen, tak ti za každý osobně zaznamenám splnění denní kvóty. Jeden kámen ‒ jedna kvóta. A co se týká zpracování, jsi klenotník, takže když najdeš drahý kámen, dostaneš recept, ať víš jak ho zpracovat. Nebo můžeš jít za Rinem, který ti za drahokam nabídne slušnou cenu. Takže, horníku Mahane, přemožiteli Imitátorů a lovče drahých kamenů, běž na to. Vše je ve tvých rukou a krumpáči.“ Ork se uvelebil v křesle, které velmi připomínalo trůn, a nepřestal se usmívat.

Před očima se mi objevila zpráva:

Vaše reputace u dozorců Měděného dolu Pryke stoupla o deset bodů. Váš statut: Neutrální.

Fuj, cítil jsem se sklíčeně, když mi před tím sebrali těch deset bodů. Přivodit si takovou ztrátu hned první den bylo hodně hloupé, když vezmu v úvahu své plány opustit důl. Musím si víc dávat pozor s Rinem, nechci ztratit další body. Otočil jsem se a dozorce mě dovedl k Rinovi.

Rine byl trpaslík zpracovávající kladivem kus železa v blízké kovárně. Měřil asi metr dvacet, podsaditý, pevný, silné paže, husté obočí, které spadalo nad jiskřivé oči, a nos připomínající bramboru. Typický trpaslík, kterých jsem potkal v Barlioně nepočítaně. Když jsem se blížil k Rinovi, v duchu jsem se zasmál. Čemu jinému se může trpaslík věnovat než kování nebo kutání rudy.

„Vidím, že dorazily posily,“ řekl Rine věcně, měře si mě od hlavy k patě. „To je dobře, začínají nám chybět ruce. Chceš se naučit, jak udeřit krumpáčem a náhodou si při tom neurazit nohy?“

Poučen krutou zkušeností s guvernérem jsem ihned odpověděl.

„Tak jest, vážený mistře Rine. Budu horníkem následujících osm let, takže bych byl vděčný za špetku vaší moudrosti a hornických zkušeností.“ řekl jsem tak šarmantně, jak jsem dovedl.

„Mám dost zkušeností, jak jsi řekl,“ zamumlal potěšeně trpaslík. „Naučit tě kutat nebude složité, jen si zapamatuj, že se krumpáčem nesmíš trefit do nohy. Zbytek je snadný. Podívej, tady máš zrovna žílu plnou měděné rudy, kterou musíš vykutat.“ Náhle se vedle trpaslíka objevil kamenný blok obsahující hrudky mědi.

„Popadneš krumpáč a začneš kopat,“ pokračoval trpaslík. „Tak tam jen tak nestůj! Zvedni krumpáč a začni do toho bušit.“

„Co se stane těm, kteří odmítají pracovat? Nebo těm, kteří nezvládnou splnit denní kvótu a jen sedí a odpočívají?“ zeptal jsem se, zatímco jsem kráčel k žíle.

„S těmi je jednoduchá práce. Nesplní denní kvótu ‒ nedostanou najíst. Když celý den nedostaneš najíst, začne tvé tělo trávit samo sebe. Jen málokdo dokáže snést tak strašnou bolest. Pak umřeš a objevíš se zpátky tady v dole. A to se opakuje, dokud vězeň nezačne pracovat jako ostatní. Pokud mě paměť nešálí, tak nejtvrdší vězeň vydržel umřít čtyřikrát. Pak ho to zlomilo. Říkají, že zážitek vlastní smrti není nic k smíchu. Chceš zkusit hladovku? Ne? Tak popadni krumpáč, jak jsem řekl, a začni kutat rudu,“ řekl trpaslík suše.

Přišel jsem k metr vysokému bloku kamení. Z nějakého důvodu to trpaslík nazýval měděná žíla. Zvedl jsem krumpáč nad hlavu a zasáhl jsem blok vší silou poháněnou zlostí. Snažil jsem se rozbít celý blok na jedno kopnutí. Zásah provázela sprška jisker, krumpáč se odrazil od kamenů a bolestivě mě udeřil do nohy. Měděná žíla na sobě neměla ani známku zásahu, jen tam stála a byla svědkem mé hornické neschopnosti.

„Mizerný krumpáč,“ ulevil jsem si od bolesti, „to zabolelo!“ Na okraji zorného pole se objevila zpráva:

Zranění. Zdraví sníženo o pět bodů: 11 (útok zbraní + síla) ‒ 6 (zbroj). Dohromady 35 ze 40.

„Ehm…,“ odkašlal si trpaslík. „Vidím, že ti to moc nejde, co? Tvůj krumpáč ti dal co proto. Nenech se moc unést, když kopeš rudu. Není to mithril, stačí kopnout menší silou. Musíš se trefit mezi kameny, jaký má smysl kopat přímo do kamene? Pokračuj pomalu ale jistě, kousek po kousku.“

Takže hornictví není až tak jednoduché. V minulosti, jak označuju dobu, kdy jsem hrál za lovce, jsem většinu času strávil střílením potvor, ne sběrem surovin. Málokdo sbíral suroviny, protože všechno potřebné obstarali vězňové. Někteří kutali rudu, jiní sbírali byliny, další dělali něco jiného. Většina vězňů je takhle zaměstnána. Prakticky devadesát procent všech surovin Barliony je nasbíráno vězni.

Takže musím mířit mezi kameny a nemlátit přímo do nich, ne plnou silou, ale zase ne moc slabě. Dobrá, jdu to zkusit. Znovu jsem zvedl krumpáč a odhalil místo, kde se dotýkaly dva kameny. Udeřil jsem. Tentokrát můj výpad zasáhl cíl, krumpáč se neodrazil, zasekl se pevně mezi kameny.

„To je ono,“ řekl potěšeně trpaslík. „Teď už víš, co jsem měl na mysli. Dobrá práce, hochu. Teď musíš kámen povolit a pokračovat tak, jak jsi začal.“

S obtížemi jsem vytáhl krumpáč a pokračoval v kopání. Prvních třicet úderů bylo jednoduchých. Jsem kopáč, skutečný horník! Denní kvótu splním hned teď a zbytek bude můj. Natěžím si peníze, získám respekt a brzo budu bohatý a volný! Dalších třicet úderů nebylo tak snadných, ale pořád jsem pracoval s vidinou úspěšného horníka. Ale mé plány na zbohatnutí zamávaly bílou vlajkou a v hlavě mi zůstala jen pohřební píseň.

Po přibližně dvou stech úderů se mi povedlo odlomit pouze několik kamenů a pochopil jsem, že těžbou rudy si dostatek peněz nevydělám. Většina bloku stála pořád přede mnou. Do konce jsem potřeboval jen dalších čtyři sta úderů, pokud se trpaslík nespletl. Jenom! Ruce se mi třásly tak, že jsem v nich krumpáč téměř neudržel. Pot oslepoval, nohy se podlamovaly, ale pořád byla přede mnou spousta práce. Začalo mě otravovat neustálé blikání zpráv na boku, tak jsem si je posunul, ať vím, o co jde. Donutily mě k zamyšlení.

Jste unavený. Aktuální úroveň energie: 35 ze 100.

Zdraví sníženo o 4. Dohromady 31 ze 40.

„Nejsi ještě unavený, že ne?“ zeptal se mě pobaveně trpaslík. „To je normální. Podívej, kolik jsi toho už udělal. Na, napij se.“ Podal mi veliký hrnek vody. Hrnek měl nejlepší léta za sebou, byl špinavý a pokrytý různými fleky, ale přijal jsem ho a opatrně ochutnal tekutinu, abych nepopudil Rina. Jako by mnou po prvním loku proletěl elektrický proud. Voda mě osvěžila, ochladila a obnovila moji chuť dál kopat. Celý hrnek jsem vypil skoro Najednou a překvapilo mě, že i obyčejná voda může být zdrojem potěšení. Dříve jsem musel pít nekřesťansky drahé elixíry, abych dosáhl stejného výsledku. Ale tady byla prostě voda. Jako bonus se objevila zpráva:

Zdraví doplněno. Dohromady 40 ze 40.

Energie doplněna. Dohromady 100 ze 100.

Tak jsem pokračoval v práci, kopal krumpáčem a pil vodu. Po třech hodinách práce byl blok rozebraný. Na místě zůstalo jen několik nevelkých načervenalých kamenů. Takže tohle je měděná ruda.

„Konečně,“ zamumlal trpaslík. „Skoro jsem tady usnul. Tohle je tvá ruda. Jak vidíš, získal jsi pět kousků, což je polovina tvé denní kvóty. Čím víc rudy nakutáš, tím rychleji se ti bude zvyšovat profese a každá rudná žíla ti zabere méně času. Takže odteď jsi opravdový horník a uvidíš, kolik rudy v žíle zbývá, to je dobré vědět. Tady máš pytel, abys měl rudu do čeho dát. Je možná malý, ale na začátek úplně stačí.“

Ihned jsem uviděl další zprávu:

Přibyla vám profese: Hornictví. Aktuální úroveň 1.

Získal jste předmět: Malý pytel na rudu. (Osmimístný. Aktuálně volných 8 míst).

Pozor! V Měděném dole Pryke nemůžete získat žádné Úspěchy.

Hodil jsem pytel přes rameno a šel do dolu, kde mi Rine ukázal přidělené místo. Alespoň mám možnosti si prohlédnout okolí bez mračna prachu. Plot oddělující důl od kasáren byl na několika místech průchozí, aby se pracovníci dostali na určená místa. Oblast pokrývala čtvercová pracovní pole o rozloze dvacet metrů čtverečních. Z jedné strany se nacházel vstup a podél ostatních stran byly navršeny metr a půl vysoké kameny. Přelézat přes ty kameny by nebylo tak úplně snadné. Mezi sekcemi vedly chodníčky a dozorci po nich pomalou chůzí procházeli tam a zpět. Později jsem zjistil, že přidělené oblasti byly přístupné jen vězňům a také komukoli, koho pozvali. Nikdo další tam nemohl vstoupit. Když jsme procházeli směrem k mému pracovišti, míjeli jsme vězně, kteří si mě měřili pohledem. S překvapením jsem si uvědomil, že z jejich očí necítím agresi nebo pohrdání. Divné, vězňové se takhle normálně nechovají. Něco tu nebylo v pořádku. Řekl jsem si, že tomu přijdu na kloub. Má sekce byla umístěna úplně na konci dolu, ale obsahovala celých 20 měděných žil. Přemýšlel jsem, zda je to hodně, nebo málo.

„Tady budeš pracovat,“ řekl trpaslík. „Dvacet žil ti vydrží docela dlouho. Žíly každý den obnovujeme, takže tu máš dost práce na celý rok. Voda je támhle,“ ukázal Rine někam doprostřed dolu. „Tví sousedé tě nebudou rušit, všichni jsou tu slušně vychovaní. Myslím, že jsem ti řekl vše, co na začátek potřebuješ. Ale pokud máš nějaké otázky, tak se ptej. Mohl jsem na něco zapomenout.“

Netoužil jsem ptát se na cokoli dalšího ohledně kopání rudy (přijdu na to při práci), ale na něco jsem se zeptat musel. „Vážený mistře Rine,“ začal jsem, snaže se naplnit svůj hlas úctou a respektem. „Byla mi určena profese klenotník. Rád bych věděl, zda máte někoho, kdo by mě v této profesi vyučil, aby nepřišla nazmar.“

„Klenotník, říkáš?“ trpaslík se zasmál. „Pracovali u nás řemeslníci, umělci, sochaři, foukači skla, dokonce je u nás i řezbář, ale ani jeden klenotník. Už jsi viděl doupě našeho šéfa, že? Bylo vyzdobeno místními vězni. Můžu tě naučit základní klenotnické umění, ale prozatím na to zapomeň. Nebudu to dělat zadarmo a ty nemáš žádné peníze. Můžeme si promluvit, jakmile si začneš pravidelně vydělávat. Mimochodem, vykupuju jednu rudu za deset měďáků a na zakoupení nejlevnějšího receptu pro klenotníky potřebuješ deset stříbrných. Jistě si to spočítáš sám. Nezapomeň: aby ses vůbec mohl stát klenotníkem, musíš tu profesi nejdříve odemknout, což stojí dalších dvacet stříbrných. A potřebné nástroje tě vyjdou na celý zlaťák, nejsou zrovna levné. Teď už máš asi představu, jak dlouho potrvá stát se klenotníkem. Už půjdu, strávil jsem s tebou víc než dost času. Dnes nepotřebuješ jíst, takže ti doporučuju si dobře odpočinout. Následujících osm let si odpočinku moc neužiješ. A ráno nezaspi, snídaně se podává jen dvě hodiny po budíčku.“

Budíček?

3. KAPITOLA
DŮL PRYKE. PRVNÍ DEN

TA-DÁ! TA-DÁ! TA-DÁ!

Vyskočil jsem z postele a v panice se rozhlížel okolo sebe. Co? Kdo? Kde? Jak? Požár! Musím utéct! V uších mi zvonilo z toho hukotu, který se z nenadání rozezněl. Nohy mi vypověděly službu. Věděl jsem, že se musím nějak zachránit, proto jsem začal pobíhat okolo postele. Podivné, mozek mi fungoval bez problému, ale tělo se pohybovalo naprosto nezávisle na něm. Takže tohle je panika! Ani oči mi pořádně nesloužily. Ostatní vězňové poklidně pokračovali v oblékání, jako by si toho hrozného hluku ani nevšímali.

„Sedni si, zavři oči a snaž se uvolnit. To přejde,“ zaslechl jsem hlas vedle sebe. „Asi tě zapomněli varovat před naš í m budí č kem. Budík působí jen na nováčky. Jakmile se naučíš vstávat ve správný čas, tak už ho neuslyšíš. Ale teď se snaž uklidnit, čím víc budeš rozrušený, tím hůř se pak budeš cítit.“

Takže tohle jsou ty nezmiňované detaily mého uvěznění, pomyslel jsem si. Není potřeba o nich mluvit, jen ať jsou vězňové překvapení! Sedl jsem si na postel, zavřel oči a snažil se uvolnit. Moc se mi to nedařilo. Pořád jsem se cítil napjatý, jako by se mi hlava měla rozskočit, a zvonění v uších by mohlo hlasitostí konkurovat nejednomu zvonu.

Potřebuji se rozptýlit, abych se uvolnil. Musím donutit mozek k nějaké činnosti. Co byla první věc, kterou musím udělat? Musím si vytvořit plán na dnešní den, na tento týden a na celý rok. Takže, pokud mám plánovat, musím se zaměřit na dlouhodobé výsledky.

Pojďme na to. Dneska budu potřebovat:

1. seznámit se s místními zvyklostmi a lidmi,

2. prozkoumat své šamanské schopnosti,

3. splnit denní kvótu,

4. volitelný úkol: pokusit se přesáhnout denní kvótu alespoň o kousek a odhadnout možnosti přivýdělku.

To by mělo pro dnešek stačit. A teď plán na tento týden:

1. zjistit možnosti vylepšování svých schopností a pochopit, jak rychle se rozvíjí,

2. získat kvalitnější oblečení,

3. vydělat dvacet stříbrných, abych se mohl stát klenotníkem.

Pak tu máme ještě plán na rok. Ten je jednoduchý:

1. přežít a nezbláznit se,

2. nalézt drahokam,

3. volitelný: dostat se z dolu do hlavního herního světa.

Vytvořil jsem si plán na nejbližší budoucnost a utřídil jsem si myšlenky. Otevřel jsem oči, konečně jsem spatřil dalšího vězně sedícího na posteli vedle té mé. Se zájmem na mě hleděl. Člověk. Byl to určitě člověk, protože jestli ne, tak už nerozpoznám žádnou rasu. Ale byl velmi podobný trpaslíkovi. Byl docela malý, podsaditý a měl bystré, pronikavé oči. Nebylo v nich ani za mák agrese, jak jsem si uvědomil. Vyčetl jsem z nich zájem, snad i trochu soucitu. Cokoli kromě agrese.

Pomyslel jsem si, že něco není s vězni v pořádku. Možná kopou špatný druh rudy.

„Už je ti líp?“ zeptal se a z jeho hlasu jsem poznal, že to byl on, kdo mi pomohl vzpamatovat se z prožitku s budíkem. „Obleč se, měli bychom se jít najíst. Nebude z tebe pořádný pracant, pokud se nenajíš. Vem si krumpáč i pytel, zpátky se vrátíme až večer.“

„D-díky, Kartalonie,“ řekl jsem, ale vyslovit jeho jméno, které lehce zářilo nad jeho hlavou, mi dalo docela zabrat. Rychle jsem vklouzl do čisté róby. Vypadá to, že vězení mělo alespoň nějaké výhody. Oblečení se čistilo samo! Paráda. Vzal jsem krumpáč a vyšel za Kartaloniem.

„Říkej mi Kart,“ zasmál se. Otočil se a zpomalil na mou rychlost. „Je to docela problém pokaždé vyslovovat ten jazykolam, takže Kart bude stačit. Už jsem si na to zvykl. Koneckonců jsem tu už jedenáct let. A ještě mám čtyři roky před sebou,“ dodal smutně po krátké odmlce. „Ale nebuďme negativisti. Budeme žít vedle sebe, tak od začátku vykročme pravou nohou. Doufám, že nejsi moc cholerik. Dneska ráno jsi pobíhal okolo postele tak rychle, že to vypadalo, jako by ses několikrát kopl krumpáčem do nohy. Taky jsi řval: ‚Hoří! Zachraň se, kdo můžeš!‘“

Cítil jsem, jak se mi krev valí do tváře. Takže jsem i křičel? Pro ostatní muselo mé pobíhání vypadat opravdu hloupě. Spolkl jsem od srdce míněnou nadávku na chytráky, kteří vymysleli takový budíček, a podíval jsem se na Karta. Takže tenhle malý chlapík nebyl zdaleka prostoduchý. Patnáct let nedostanete jen tak za nic, to už se musíte opravdu snažit.

„Moc se tím netrap,“ usmál se Kart, když uviděl mou reakci. „Tohle není jen tak ledajaký důl, nenajdeš tu normální vězně. Sem posílají hlavně podvodníky a defraudanty. Máme dokonce jednoho únosce. Žádné násilnické typy, aspoň zatím. Řekl ti guvernér, co se stane, když porušíš pravidla?“

Zavrtěl jsem hlavou a v duchu zaškrtl políčko, že NPC v dole jsou opravdoví bastardi.

„Pravidlo je docela jednoduché. Jakmile někomu schválně ublížíš, ať už to bude rukou, krumpáčem nebo kamenem, tvoje energie se okamžitě sníží na nulu a ty spadneš na zem, naprosto vyčerpaný. Když jsi bez energie, zdraví klesá každých pět sekund o jeden bod, ale energie se ti nedoplňuje. Takže pokud ti někdo nedá co nejrychleji napít, budeš do několika minut mrtvý. A můžu ti hned říct, že smrt je hodně nepříjemná zkušenost. Hlavně proto, že smrtí přijdeš o veškerá vylepšení svých profesí a levely postavy. Takže proto je náš důl speciální. Pro většinu vězňů je představa, že přijdou o všechny levely, daleko bolestivější než smrt jako taková. Na nízkých úrovních profesí je navíc vyrábění věcí strašně zdlouhavé. A vylepšování stojí dost peněz.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úkol přežít.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.