Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

Temný elf

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

Planina ledového větru

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

Drowův odkaz

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

Temné stezky

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Lovcovy čepele

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

Změna

Král orků

Král pirátů *

Král duchů *

FANTOM Print

2014

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Forgotten Realms a Wizards of the Coast jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA,

PACIFIC & LATIN AMERICA

Wizards of the Coast, Inc.

P:O: Box 707

+1-800-324-6496

EUROPEAN HEADQUARTERS

Hasbro UK Ltd.

Caswell Way

Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707

GREAT BRITAIN

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2008 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Map by Todd Gamble

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-643-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-644-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Předehra

Drizzt Do’Urden dřepěl ve škvíře mezi dvěma velkými balvany na svahu hory a sledoval pozoruhodnou sešlost pod sebou. Člověk, elf a trojice trpaslíků – byli aspoň tři – stáli a seděli okolo tří vozů s plochou korbou, které v trojúhelníku obklopovaly malý táborový oheň. Perimetr tábora vymezovaly žoky a sudy a také shluk stanů, což Drizzta varovalo, že družinu musí tvořit víc osob než jen pětice na dohled. Zadíval se přes vozy na malou travnatou louku, kde se páslo několik tažných koní. A přímo vedle nich spatřil to, co ho k táboru přivedlo: dva kůly, na kterých byly naražené hlavy orků.

Tato skupina a ostatní, kteří k ní patřili, byli tedy doopravdy členy Casin Cu Calas neboli „Trojitého C“, skupiny bojovníků, jejíž elfský název znamenal „čest v bitvě“.

S ohledem na pověst Casin Cu Calas, jejíž oblíbenou taktikou bylo útočit na orcké usedlosti uprostřed noci a usekávat hlavy všem mužským orkům, které uvnitř našli, připadalo Drizztovi jejich pojmenování víc než trochu ironické a nechutné.

„Zbabělci, všichni do jednoho,“ zašeptal a díval se, jak jeden z mužů vzal do rukou dlouhý černočervený háv. Vytřepal z něj špínu, potom ho uctivě složil, zvedl ho ke rtům, políbil a vrátil ho na korbu vozu. Pak se natáhl dolů pro druhý výmluvný kus oděvu, černou kuklu. I tu se chystal vrátit na vůz, pak ale zaváhal, nasadil si ji na hlavu a upravil tak, aby viděl skrz otvory pro oči. Upoutal tím pozornost zbývajících čtyř společníků.

Zbývajících pěti, všiml si Drizzt, když zadní část jednoho z vozů obešel čtvrtý trpaslík a zadíval se na muže v kukle.

„Casin Cu Calas!“ zvolal muž a zvedl ruce zaťaté v pěst v přehnaně vítězoslavné póze. „Nestrpíme žádného orka naživu!“

„Smrt orkům!“ křikli ostatní.

Hlupák v kápi poté začal chrlit urážky a hrozby vůči humanoidním tvorům s prasečí vizáží. Nahoře na kopci Drizzt Do’Urden zavrtěl hlavou a pomalu si sundal z ramene luk Taulmaril. Zvedl ho, vložil do něj šíp a plynulým pohybem natáhl tětivu.

„Nestrpíme žádného orka naživu,“ řekl muž v kápi – nebo to aspoň říkat začal, najednou ale táborem prolétl záblesk a zabodl se do sudu s teplým pivem vedle něj. Sud vybuchl, nápoj se rozstříkl kolem a praskající výboj na okamžik zapudil houstnoucí šero soumraku.

Všech šest společníků couvlo a zakrylo si oči. Když konečně opět prozřeli, spatřili na jednom z vozů stát štíhlého temného elfa.

„Drizzt Do’Urden,“ vydechl jeden z trpaslíků, tlustý chlapík s oranžovým vousem a obrovským obočím, které se mu v jedné linii táhlo od spánku ke spánku.

Dva další kývnutím potvrdili jeho slova, protože nebylo pochyb o tom, kdo temný elf před nimi je, ne když měl v pochvách u boků dva scimitary a přes rameno mu visel Taulmaril, Hledač srdcí. Drowovy dlouhé, husté bílé vlasy i jeho plášť vlály ve vánku a ani tlumené světlo pozdního odpoledne nedokázalo skrýt lesk jeho stříbřitě bílé mitrilové košile.

Lidský muž si pomalu sundal kuklu, pohlédl na elfa, pak zpátky na Drizzta. „Vaše pověst vás předchází, mistře Do’Urdene,“ řekl. „Čemu vděčíme za čest, kterou jste nám prokázal svojí návštěvou?“

„‚Čest‘ je zvláštní slovo,“ odvětil Drizzt. „A ještě zvláštnější je slyšet ho ze rtů někoho, kdo nosí černou kuklu.“

Trpaslík u vozu se naježil, a dokonce udělal krok vpřed, chlapík s oranžovým vousem ho ale zastavil zvednutou paží.

Muž si neklidně odkašlal a hodil kuklu na vůz za sebou. „Tahle věc?“ zeptal se. „Tu jsem našel na silnici. Připisujete jí nějakou důležitost?“

„O nic větší než hávu, který jste tak uctivě složil a políbil.“

Muž opět pohlédl na elfa, který se, jak si Drizzt všiml, přesunoval do strany, směrem k čáře vyryté do hlíny, která se třpytila lesklým práškem. Když Drizzt obrátil pozornost zpět k lidskému muži, všiml si, že se jeho chování změnilo, předstíranou nevinnost nahradilo zamračení.

„Je to háv, který byste sám měl nosit,“ prohlásil muž odvážně. „Na počest krále Bruenora Válečného kladiva, jehož skutky…“

„Neodvažujte se vyslovit jeho jméno,“ přerušil ho Drizzt. „O Bruenorovi, jeho činech a názorech nevíte vůbec nic.“

„Vím, že nebyl přítelem…“

„Nevíte nic,“ zopakoval Drizzt důrazněji.

„Příběhy o Mělčině!“ zařval jeden z trpaslíků.

„Já tam byl,“ připomněl Drizzt a umlčel toho hlupáka.

Muž si odplivl na zem. „Býval jste hrdina, ale vyměkl jste,“ zabrblal. „A navíc vůči orkům.“

„Možná,“ odvětil Drizzt a během mžiknutí užaslého oka se mu v černých rukách objevily scimitary. „Ale vůči lupičům a vrahům jsem nevyměkl.“

„Vrahům?“ odsekl člověk nevěřícně. „Vrahům orků?“

Sotva domluvil, trpaslík u vozu se protlačil přes paži společníka s oranžovým vousem, mávl rukou a hodil po drowovi sekyrku.

Drizzt bez problémů ukročil stranou, protože ho útok nepřekvapil, když ale spatřil, že se k němu zleva řítí druhý trpaslík, nespokojil se s tím, že by nechal zbraň neškodně prolétnout kolem, nýbrž jí do cesty neústupně postavil scimitar Smrtidech. Když se čepel střetla s letící zbraní, strhl ji zpátky, aby vstřebal náraz. Rychle stočil zápěstí a vsunul čepel pevně pod hlavu sekyrky. Poté se plynulým pohybem obrátil opačným směrem, sekl Smrtidechem napříč a vrhl sekyrku po útočícím trpaslíkovi.

Běžící trpaslík zvedl štít, aby nešikovně roztočenou sekyrku vykryl, takže bouchla do dřeva a odskočila stranou. Spolu s ní ale zmizelo i trpaslíkovo odhodlané vrčení, když totiž štít znovu spustil, zjistil, že se jeho cíl mezitím někam vytratil.

Drizzt, jehož rychlost ještě zvyšovaly magické nákotníky, své zmizení dokonale sladil se zvednutím trpaslíkova štítu. Udělal jen několik kroků, věděl ale, že tím odhodlaného trpaslíka zmate. Trpaslík si ho na poslední chvíli všiml, sklouzl a zastavil se a slabě se po něm ohnal válečným kladivem.

Drizzt se nacházel v oblouku rány, stačilo proto, aby čepelí udeřil do rukojeti kladiva, čímž jeho minimální sílu zastavil. Druhým scimitarem poté našel škvíru mezi trpaslíkovou těžkou kovovou rukavicí a kovem vyztuženým chráničem předloktí. Kladivo odlétlo stranou, trpaslík zavyl a chytil se za krvácející, zlomené zápěstí.

Drizzt mu vyskočil na rameno, nakopl ho do obličeje, odskočil stranou a vyrazil na trpaslíka s oranžovým vousem a na toho, který hodil sekyrkou, oba se totiž řítili rovnou na něj.

Lidský muž je zezadu pobízel, sám se ale do útoku nezapojil, což jen potvrdilo Drizztovu domněnku o jeho odvaze nebo jejím nedostatku.

Drizztův náhlý obrat a protiútok donutil trpaslíky zabrzdit a drow se na ně zuřivě vrhl, točil scimitary a bušil do nich ze všech úhlů. Vrhač sekyrky držel v rukách kromě druhé sekyrky i štít, takže se mu lépe dařilo čepele blokovat, chudák trpaslík s oranžovým vousem ale před sebe mohl pouze zvednout velký palcát, který musel zběsile obracet, aby stačil odklánět údery. Utržil půl tuctu řezných a sečných ran, křičel a vyl, a jen fakt, že drow musel věnovat pozornost i jeho společníkovi a ostatním, ho ochránil před vážným zraněním, nebo dokonce před smrtí. Drizzt totiž nemohl dovést útok do konce, aniž by se odkryl zbytku trpaslíkovy družiny.

Po prvotním zuřivém útoku drow ustoupil. Dva trpaslíci vyrazili s typickou paličatostí vpřed. Ten s oranžovým vousem, kterému krvácely ruce a jeden prst mu visel jen na kousku kůže, zvedl palcát vysoko nad hlavu a pokusil se o přímý útok. Jeho společník před sebe zvedl štít, natočil se k úderu, čímž se přiblížil ke společníkovi, a sekl napříč od Drizztova levého boku k pravému.

Byl to vskutku působivě koordinovaný útok, který od Drizzta vyžadoval rychlý ústup nebo komplexní blok ze dvou úhlů. Obyčejně by Drizzt využil své nadřazené rychlosti k tomu, aby uskočil z dosahu, poznal ale, že se trpaslík s oranžovým vousem sotva drží na nohou, a navíc byl drow, celé mládí se učil provádět podobné obranné manévry z mnoha úhlů. Levým scimitarem bodl přímo vpřed, zvedl ruku do výšky a sekl dolů, aby zastavil útok ze strany, pravou rukou poté udeřil vysoko nad levou a horizontálně vedenou čepelí zastavil seknutí shora dolů.

Když kladivo udeřilo do čepele, vedl Drizzt výpad vpřed, stočil scimitar a srazil trpaslíkovu zbraň dolů, mohl tak udělat půlkrok doleva a zaměřit se plně na úder shora druhého trpaslíka. Zbraň břinkla o jeho, on ale udržel rovnováhu, protože měl nohy rozkročené přímo pod rameny.

Podřepl, pak vší silou vyrazil vzhůru. Trpaslík držel zbraň shora ve zraněné ruce, která nyní povolila, a drowův pohyb tak donutil malého válečníka zvednout se na špičky, aby zbraň vůbec udržel.

Drizzt se při výskoku stočil doprava a mocným úderem strhl trpaslíkovu zbraň napříč, takže se ocitla přímo v cestě zpětnému úderu druhého trpaslíka. Když se dvojice zapletla do sebe, Drizzt se stáhl, otočil se na špičce, opsal kruh a nakopl trpaslíka s oranžovým vousem do zad, čímž ho odhodil na jeho společníka. Stranou odlétli jak palcát, tak trpaslík s oranžovým vousem, jeho společník totiž sehnul rameno a nasměroval štít tak, že ho odhodil.

„Uhněte! Budu střílet!“ ozval se výkřik po straně, který upoutal Drizztovu pozornost. Drow se rázem zastavil a otočil se k elfovi, který na něj mířil těžkou kuší.

Drizzt na elfa s křikem vyrazil, udělal kotoul, otočil se, a když vyskočil na nohy, ukročil stranou. Rychle se k němu blížil.

A vrazil do neviditelné stěny, což ale očekával, protože věděl, že kuš byla jen návnadou a žádný šíp nemohl proletět neviditelnou magickou bariérou a trefit ho.

Drizzt se od štítu odrazil a roztřeseně klesl na koleno. Začal vstávat, ale zavrávoral, jako by byl omámený.

Slyšel, jak se k němu zezadu řítí trpaslíci, zcela přesvědčení o tom, že se nestačí vzpamatovat včas na to, aby jejich smrtící rány zastavil.

„A to všechno kvůli orkům, Drizzte Do’Urdene,“ slyšel prohlásit elfa, řemeslem kouzelníka, a viděl, jak štíhlý tvor znechuceně potřásl hlavou a odhodil kuš na zem. „Na někoho vaší pověsti to není právě čestný konec.“

Taugmaela sklopila šokovaně a zděšeně zrak. Nikdy by ji ani nenapadlo, že ji navštíví král Obould IV., pán Mnohošípu, a zvláště ne v předvečer jejího odjezdu do Třpytného lesa, kde se měla vdát.

„Jsi krásná nevěsta,“ podotkl mladý orcký král, a když se Taugmaela odvážila vzhlédnout, spatřila, že Obould pochvalně kývá hlavou. „Ten člověk – jak se jmenuje?“

„Handel Aviv,“ řekla.

„Ví, jaké má štěstí?“

Když si Taugmaela otázku přebrala, našla odvahu. Znovu ke králi vzhlédla a tentokrát se neodvrátila, nýbrž se mu upřeně zadívala do očí.

„To já mám štěstí,“ řekla, její úsměv ale vzápětí zmizel, protože Obould se rázem zamračil.

„Protože je člověk?“ rozzlobil se král a orci v domku vylekaně couvli. „Vyšší bytost? Protože tebe, obyčejnou orku, Handel Aviv a jeho blízcí přijali? Povýšila ses tímto svazkem nad vlastní rasu, Taugmaelo z klanu Bignance?“

„Ne, můj králi!“ vyhrkla Taugmaela a v očích se jí objevily slzy. „Ne. Jistěže ne…“

„Handel Aviv je ten, kdo má štěstí!“ prohlásil Obould.

„Já… chtěla jsem tím říct, že ho miluju, můj králi,“ řekla Taugmaela skoro šeptem.

Bylo zjevné, že svá slova myslí upřímně, a kdyby nesklopila oči zpátky k podlaze, byla by spatřila, že mladý orcký král zahanbeně přešlápl a jeho zlost zmizela.

„Ovšem,“ odvětil po chvíli. „V tom případě máte štěstí oba.“

„Ano, můj králi.“

„Ale nikdy se nepovažuj za nic menšího, než je on,“ varoval ji Obould. „Jsi hrdá. Jsi orka. Jsi orka z Mnohošípu. To Handel Aviv se žení nad své postavení. Na to nikdy nezapomínej.“

„Ano, můj králi.“

Obould se rozhlédl po svých poddaných v malé místnosti. Dva stáli s povislou čelistí, jako by nevěděli, jak zareagovat na jeho nečekané zjevení, ostatní jen tupě kývali.

„Jsi krásná nevěsta,“ zopakoval král. „Zářný příklad všeho, co je v království Mnohošíp dobré. Dávám ti své požehnání.“

„Děkuju vám, můj králi,“ odvětila Taugmaela, Obould ji ale sotva slyšel, už se totiž otočil a vyšel ven ze dveří. Kvůli své přehnané reakci se cítil trochu pošetile, připomněl si však, že jeho pocity jsou opodstatněné.

„Je to dobré pro náš lid,“ řekl Taska Toil, Obouldův dvorní rádce. „Každý mezirasový svazek posiluje Obouldovo poselství. A že tomuto svazku požehnají v bývalém Měsíčním lese, není maličkost.“

„Jde to pomalu,“ stěžoval si král.

„Ještě před několika lety jsme byli loveni a zabíjení,“ připomněl Taska. „Nekonečná válka. Tažení a porážky. Toto je století rozvoje.“

Obould kývl, neubránil se ale tiché poznámce: „Pořád nás loví.“ A ještě horší byla ona tichá bodnutí, pomyslel si, neřekl to ale nahlas, která přicházela od lidí, co se s lidem Mnohošípu spřátelili, udělali tak ale s pocitem nadřazenosti, s hluboko zažitým hlasem, jenž je chválil za jejich velkorysost, která je vedla k tomu, že se spřátelili s nízkými bytostmi, nebo dokonce hájili jejich zájmy. Lidé na Stříbrném pomezí často odpustili orkovi chování, které by u svých lidí považovali za nepřijatelné, a to Oboulda bolelo stejně jako jednání elfů, trpaslíků a lidí, kteří otevřeně jeho lidem pohrdali.

Drizzt vzhlédl k elfskému kouzelníkovi, který se povýšeně usmíval, když se ale i drow zakřenil, a navíc na něj mrkl, elfova tvář ztratila všechen výraz.

O zlomek vteřiny později elf zavřeštěl a odlétl stranou, skočila na něj totiž Guenhwyvar, šest set liber kočičí moci, a strhla ho k zemi.

Jeden z útočících trpaslíků překvapeně vyjekl, ale ani příchod panteří společnice nemohl žádného z nich připravit na to, že se Drizzt, který měl být zcela ochromený, najednou otočil čelem k nim, při smyslech a v dokonalé rovnováze. Jak se otáčel, sekl Zábleskem přes ruku a uřízl trpaslíkovi, který se bezhlavě řítil se zbraní vysoko zvednutou, půlku oranžového vousu. Trpaslík se přesto pokusil Drizzta udeřit, zavrávoral ale a klopýtl, ochromený pálivou bolestí a šokem. Vrhl se vpřed, scimitar už se ale vracel opačnou stranou a sekl ho přes zápěstí.

Velký palcát odlétl. Houževnatý trpaslík sklonil rameno, aby jím nepřítele nabral, Drizzt ale byl příliš mrštný, ustoupil pouze stranou a natáhl levou nohu, o kterou zraněný trpaslík zakopl a rozrazil si lebku o magickou stěnu.

Jeho společníkovi se nevedlo o nic líp. Když Záblesk vykryl jeho zpětný úder, přenesl trpaslík váhu na paty, otočil se, zvedl štít a rozmáchl se zbraní k těžké ráně. Drizztova druhá čepel ale jeho paži následovala, drow chytře otočil zápěstím, překulil scimitar přes okraj štítu a zabodl ho trpaslíkovi do paže v místě, kde se biceps stýkal s ramenem. Trpaslík se už vrhl do útoku, který nyní nedokázal úplně zastavit, a jak se stáčel, aby udeřil, vlastní setrvačností si vrazil scimitar hlouběji do masa.

Strnul, zavyl a upustil sekyru. Viděl, jak jeho společník zavrávoral a upadl. Následoval sled úderů, jak smrtící drow přešel do útoku. Rány přicházely zleva i zprava, vždy chloupek před trpaslíkovými ubohými pokusy vykrýt je štítem. Utržil sečné a řezné rány, a dokonce byl i oholen, jak hroty a ploché strany čepelí pronikaly jeho obranou. Všechny rány pálily, žádná však nebyla smrtelná.

Nedokázal ale udržet rovnováhu ani přejít do obrany, a kromě štítu neměl čím vykrývat útoky. Trpaslík se proto v zoufalství otočil, vrhl se vpřed a udeřil štítem. Drow ale snadno uhnul, přitočil se k trpaslíkovi zprava, udeřil dozadu a hruškou meče zasáhl trpaslíka do spánku. Když dokončoval otočku, ochromil trpaslíka těžkým levým hákem a ten se tak vůbec nebránil, když ho přímo do obličeje zasáhly pěst a jílec meče.

Klopýtl o dva kroky vzad a zhroutil se na zem.

Drizzt se nezastavil, aby si ověřil, jestli byl jeho útok úspěšný, protože na nohy se vyškrábal první trpaslík, kterého srazil, a nejistě vyrazil jeho směrem. Drizzt k němu rychle přikročil a sekl mu scimitary zezadu po nohách. Potlučený trpaslík zavyl a s kňouráním se sesul na zem.

Drizzt se zadíval přes jeho padající tělo na zbývající dva psance, kteří se dali na rychlý ústup. Zvedl Taulmaril, z magického toulce na zádech vytáhl šíp a vložil ho do luku. Zacílil trpaslíkovi na záda, ale z úcty ke králi Bruenorovi – nebo možná k Tibldorfovi, Dagnabitovi nebo k jinému ze šlechetných divokých trpaslíků, které za poslední desetiletí poznal – luk trochu sklonil a teprve pak vystřelil. Magický šíp prořízl vzduch jako blesk a zabodl se trpaslíkovi do masité části stehna. Chudák trpaslík vykřikl a padl k zemi.

Drizzt vložil do luku další šíp, otočil se a vzal si na mušku člověka, jehož dlouhé nohy ho odnesly ještě dál. Zacílil, napnul tětivu, ale zadržel výstřel, protože muž sebou najednou trhnul a klopýtnul.

Ještě chvíli zůstal stát, poté se převrátil, a podle způsobu, jakým padal, Drizzt poznal, že zemřel ještě dřív, než se zhroutil na zem.

Drow se ohlédl přes rameno a spatřil, že tři zranění trpaslíci se stále vzpouzejí, jsou ale poraženi, a elfského kouzelníka k zemi pořád tiskla divoká Guenhwyvar. Kdykoli se chudák elf pohnul, Guenhwyvar mu šlápla obrovskou prackou na obličej.

Když se Drizzt otočil zpátky, osoby, které člověka zabily, už byly na dohled. Dvojice elfů se vydala pro postřeleného trpaslíka, další zamířil k mrtvému a dva k Drizztovi, jeden přitom jel na zvířeti s bílými křídly, na pegasovi jménem Svítání. Hřívu, uzdu a sedlo pegase zdobily zvonečky, které – ironicky – sladce cinkaly, když se jezdec přiblížil k drowovi.

„Lorde Hraliene,“ pozdravil ho Drizzt a uklonil se.

„Zdravím, a dobrá práce, příteli,“ řekl vládce starodávného Třpytného lesa, který elfové stále nazývali Měsíční. Rozhlédl se a kývl na souhlas. „Noční jezdci utržili další vážnou ránu,“ řekl a použil název, kterým psance zabíjející orky označovali elfové, odmítali totiž nazývat opovrženíhodnou bandu titulem tak vznešeným, jako byl Casin Cu Calas.

„Obávám se, že podobných zásahů bude potřeba mnohem více, protože to nevypadá, že by se jejich počet zmenšoval,“ pravil Drizzt.

„V poslední době o sobě dávají vědět stále častěji,“ souhlasil Hralien, sesedl a zastavil se před starým přítelem. „Noční jezdci se snaží využít nepokojů v Mnohošípu. Ví, že postavení krále Oboulda VI. je nejisté.“ Elf si povzdychl. „Jako tomu ostatně bylo u všech jeho předchůdců.“

„Má spojence i nepřátele,“ řekl Drizzt. „Určitě ale víc spojenců než zakladatel jeho linie.“

„A možná i víc nepřátel,“ odvětil Hralien.

To Drizzt nemohl popřít. Za posledních sto let zmítaly královstvím Mnohošíp často vnitřní sváry, které obyčejně vyvolali nepřátelé panovníka. Starý kult Grúmše Jednookého za vlády Obouldů zrovna nevzkvétal, nebyl ale ani plně vykořeněn. Podle zvěstí vyvolávala nepokoje skupina šamanů, která prosazovala staré válečné tradice orků a pletichařila proti králi, který se opovážil udržovat diplomatické styky a obchody s okolními královstvími lidí, elfů, a dokonce i trpaslíků, nejstarších a nejzavilejších nepřátel orků.

„Ani jednoho jsi nezabil,“ podotkl Hralien a rozhlédl se, když jeho válečníci shromáždili pět zraněných Nočních jezdců. „Je snad tvé srdce proti, Drizzte Do’Urdene? Nebojuješ snad za orky stejně tvrdě jako za ostatní?“

„Byli chyceni a budou spravedlivě souzeni.“

„Jinými.“

„Není to můj obor.“

„Nechceš, aby byl,“ řekl Hralien s křivým úsměvem, který v sobě nenesl žádné obvinění. „Paměť temného elfa je možná dlouhá.“

„O nic delší než toho z Měsíčního lesa.“

„Můj šíp trefil toho člověka první a rána byla smrtelná, o tom tě mohu ujistit.“

„Protože vy se svými vzpomínkami bojujete, já se s nimi snažím smířit,“ odvětil Drizzt bez zaváhání, čímž Hraliena zarazil. Jestli se ale zaskočený elf urazil, nedal to na sobě znát.

„Některé rány nezahojí ani sto let,“ pokračoval Drizzt a obrátil pohled od Hraliena k zajatým Nočním jezdcům. „A to ty, které utržili někteří naši zajatci, anebo možná děd děda muže, který leží mrtvý na louce.“

„A co rány Drizzta Do’Urdena, který bojoval s králem Obouldem, když poprvé vyrazil z Páteře světa?“ zeptal se Hralien. „Než založil své království a uzavřel Dohodu z Garumnovy rokle? Který znovu bojoval s Obouldem II. ve velké válce v Roce kláštera v pustině?“

Drizzt přitakal, protože nemohl popřít pravdu. Z velké části se s orky z Mnohošípu smířil. Přesto by lhal sám sobě, kdyby nepřiznal, že se cítil provinile, když bojoval s těmi, kdo odmítali staré války a staré způsoby ukončit a dál s orky válčili – jako s nimi kdysi válčil i Drizzt, a to velmi krutě.

„V Pěti Klech odmítli kupeckou karavanu z Mitrilové síně,“ řekl Hralien a změnil tón i téma. „Podobné hlášení se nám doneslo i ze Stříbroluní, jednu z jejich karavan odmítli vpustit do Mnohošípu u Ungoorovy brány na sever od Nesmé. Je to jasné porušení dohody.“

„Jak na to reagoval král Obould?“

„Nevíme jistě, jestli o tom vůbec ví. Ale ať už ano nebo ne, je očividné, že jeho šamanští rivalové rozšířili své poselství starých tradic daleko za pevnost Temný šíp.“

Drizzt kývl.

„Král Obould potřebuje tvoji pomoc, Drizzte,“ řekl Hralien. „Touto cestou jsme šli už jednou.“

Drizzt odevzdaně kývl, protože to byla pravda. Někdy měl pocit, že cesta, po níž šel, nebyla přímkou vedoucí k pokroku, nýbrž se stáčela zpátky do kruhu marnosti. Přestal uvažovat negativně a připomněl si, čeho všeho tato oblast dosáhla – a to ve světě, který zešílel Morem kouzel. Málokteré místo ve Faerûnu mohlo tvrdit, že je více civilizované než před sto lety, ale oblast známá jako Stříbrné pomezí měla být na co hrdá, a na tom měli nemalý podíl právě orčtí králové jménem Obould.

Jeho perspektiva a vzpomínky na dobu před sto lety, před vzestupem Netherilské říše, před nástupem aboletů a rozporuplného, katastrofického spojení dvou světů, připomněly Drizztovi jiné dilema, které ho trápilo stejně jako to, jež měl před sebou nyní. Vzpomněl si na výraz Bruenorovy tváře, nevěřící jako nikdy dřív, když mu předložil své překvapivé hodnocení a šokující doporučení.

Skoro slyšel jeho vzpurný řev: „Přišels vo rozum, ty zatracený, vorky milující elfe se špičatýma ušima!“

Elf za magickou bariérou zaječel a Guenhwyvar zavrčela, a když Drizzt vzhlédl, uviděl, že se kouzelník tvrdošíjně snaží odplazit pryč. Guenhwyvar mu dupla obrovskou prackou na záda a elf padl k zemi a svíjel se, jak se snažil vyhnout drápům, které vysunula.

Hralien se chystal zavolat na společníky, ale Drizzt je zvednutou rukou zadržel. Mohl neviditelnou stěnu obejít, místo toho vyskočil do vzduchu a natáhl se tak vysoko, jak jen mohl. Prsty se zachytil horního okraje, obrátil se ke stěně zády a zvedl i druhou ruku. Poté vykopl, překulil se přes stěnu a mrštně přistál na druhé straně.

Požádal Guenhwyvar, aby uhnula, potom se sehnul a zvedl elfského kouzelníka na nohy. Byl mladý, přesně jak Drizzt očekával – a třebaže se ke Casin Cu Calas přidávali i starší elfové a trpaslíci, byli to především mladí členové, plní ohně a nenávisti, kteří brutálním způsobem vyvolávali nepokoje.

Elf na něj neochvějně, nenávistně hleděl. „Zradil jsi vlastní rasu,“ vyplivl.

Drizzt zvědavě zvedl obočí, zesílil stisk na elfově košili a pevně ho držel. „Vlastní rasu?“

„Hůř,“ vztekal se elf. „Zradil jsi ty, kdo odpadlíku Drizztu Do’Urdenovi nabídli přístřeší a přátelství.“

„Ne,“ řekl.

„Útočíš na elfy a trpaslíky, abys bránil orky!“

„Dodržuji zákony a snažím se zachovat mír.“

Elf se mu vysmál. „Tedy vidět, jak se kdysi velký hraničář staví na stranu orků,“ zamumlal a potřásl hlavou.

Drizzt s ním smýkl, čímž mu vymazal z tváře pobavení, podkopl mu nohy a praštil s ním o magickou stěnu.

„Opravdu tak toužíš po válce?“ zeptal se drow s obličejem sotva palec od elfova. „Toužíš slyšet křik umírajících, bezmocně ležících mezi hromadami a hromadami mrtvol? Viděl jsi někdy něco takového na vlastní oči?“

„Orci!“ protestoval elf.

Drizzt ho popadl oběma rukama, přitáhl si ho blíž a znovu s ním praštil o stěnu. Hralien na Drizzta zavolal, ale temný elf ho sotva vnímal.

„Já cestoval zeměmi za Stříbrným pomezím,“ řekl Drizzt, „co ty? Byl jsem svědkem pádu kdysi hrdého Luskanu a smrti velmi, velmi drahého přítele, jehož sny ležely v troskách vedle těl pěti tisíc obětí. Viděl jsem hořet a hroutit se největší katedrály na světě. Viděl jsem naději dobrých drowů, vzestup následovníků Eilistraee. Ale kde jsou teď?“

„Mluvíš v hádan…“ začal elf, ale Drizzt s ním znovu uhodil o zeď.

„Pryč!“ zařval Drizzt. „Jsou mrtví a spolu s nimi zmizely i naděje na krotký, něžný svět. Viděl jsem, jak kdysi bezpečné cesty propadly znovu divočině, a navštívil jsem desítky osad, o kterých ty nikdy ani neuslyšíš. Jsou pryč, zničené Morem kouzel nebo horšími věcmi! Kde jsou milosrdní bohové? Kde je útočiště před chaosem světa, který zešílel? Kde jsou svíčky, které by mohly zahnat tmu?“

Hralien tiše obešel stěnu a přistoupil k Drizztovi. Položil mu ruku na rameno, dosáhl ale jen krátké přestávky v kázání. Drizzt na něj pohlédl, poté se obrátil zpět k elfskému zajatci.

„Jsou tady, ta světla naděje,“ řekl Drizzt oběma elfům. „Na Stříbrném pomezí. Anebo nikde. Zvolíme si mír, nebo válku? Jestli toužíš po bitvě, bláznivý elfe, táhni z této země. Ujišťuji tě, že najdeš dost smrti. Najdeš ruiny v místech, kde dříve stávala hrdá města. Najdeš pole plná vybělených kostí nebo možná jen zbytky jednoho krbu v místech, kde dříve vzkvétala celá vesnice.

A během sta let chaosu, když svět ovládla tma, jen málo lidí uniklo víru zkázy, ale podařilo se nám to. Můžeš říct to samé o Thayi? Mulhorandu? Sembii? Tvrdíš, že jsem zradil ty, kdo mi nabídli přátelství, ale byla to vize jednoho výjimečného trpaslíka a jednoho výjimečného orka, která zbudovala tento ostrov uprostřed rozbouřeného moře.“

Elf se sice tvářil schlípleji, přesto se pokusil znovu promluvit, Drizzt ho ale opět odtáhl od stěny a praštil s ním o ni ještě silněji.

„Podléháš nenávisti a hledáš vzrušení a slávu,“ řekl drow. „Protože nic nevíš. Anebo tě nezajímá, že tvé činy přinesou utrpení tisícům, které necháš za sebou?“

Drizzt zavrtěl hlavou a smýkl s elfem stranou, kde ho chytili dva z Hralienových válečníků a odvedli ho pryč.

„Nenávidím to,“ přiznal Drizzt Hralienovi tak tiše, aby ho nikdo jiný neslyšel. „Všechno. Jde o vznešený experiment, který trvá už sto let, stále ale nemáme žádné odpovědi.“

„A žádné možnosti,“ odvětil Hralien. „Kromě těch, které jsi právě sám zmínil. Blíží se chaos, Drizzte Do’Urdene, zvenčí i zevnitř.“

Drizzt upřel své levandulově fialové oči na zajaté trpaslíky a elfa.

„Musíme zůstat silní, příteli,“ povzbudil Drizzta Hralien, poplácal ho po rameni a odešel.

„Nejsem si jistý, jestli ještě pořád vím, co to znamená,“ přiznal Drizzt tiše, tak tiše, že ho nikdo neslyšel.

1
Cesta za vyšší pravdou

Jedním z důsledků života, který trvá stovky namísto desítek let, je nevyhnutelné prokletí pohledu na svět lupou historika.

Říkám „prokletí“ – popravdě však věřím, že jde spíše o požehnání – protože jakákoli naděje na jasnozřivost vyžaduje neustálé zpochybňování všeho, co je, a hluboko zakořeněnou víru, že vše je možné. Hodnocení událostí z pohledu historika si žádá akceptaci toho, že má původní, vnitřní reakce na zdánlivě důležité události mohla být chybná, že mé „instinkty“ a emocionální potřeby neobstojí ve světle širšího náhledu, nebo dokonce že události, které se z mého úhlu pohledu zdály důležité, v širším světě nebo v dlouhém, pomalém toku času důležité vůbec nebyly.

Kolikrát jsem zjistil, že moje prvotní reakce vycházela z polopravd a předsudků! Kolikrát se stalo, že mé očekávání bylo obráceno naruby nebo zcela vyvráceno, když události dospěly ke svému konci!

Protože emoce zatemňují rozum a pouze širší perspektiva odhalí plnou realitu. Nahlížet na současné události z pohledu historika vyžaduje brát v potaz všechny tyto náhledy, a to včetně těch vašich nepřátel. Vyžaduje to znalost dějin a nutnost vycházet při stanovování očekávání z relevantních historických událostí. Hlavně ale jde o upřednostnění rozumu před instinkty, o odmítnutí démonizace toho, co nenávidíte, a o akceptaci vlastní omylnosti.

A tak žiji na pohyblivém písku, kde absolutní pravdy přetavuje tok času. Předpokládám, že se jedná o přirozenou součást existence, v níž jsem vyvrátil předsudky tolika lidí. Přesunuji písek pod nohama každého, kdo mě akceptuje takového, jaký jsem, ne jaký bych podle něj měl být. Je to zkušenost, která nutí k růstu, o tom není pochyb, všichni ale máme své rituály, zvyky a akceptované ideje toho, co je a co není. Když pak tato niterná očekávání naruší realita – když potkají dobrého drowa! – dojde k vnitřnímu nesouladu, který je stejně nepříjemný jako jarní vyrážka.

Vidění světa jako nedokončeného obrazu, a ne jako něčeho, co už bylo namalováno, mi dává svobodu, ale v některých chvílích, příteli…

V některých chvílích…

A jeden takový okamžik mám právě nyní před sebou, Obould s tisíci svých bojovníků totiž táboří přímo před dveřmi Mitrilové síně. Hluboko v srdci je mojí největší touhou znovu se orckému králi postavit, dostat další šanci zabodnout mu scimitar do žlutošedé kůže. Toužím vymazat mu z ošklivé tváře povýšený úsměv, zbrotit ho jeho vlastní krví. Chci mu ublížit – potrestat ho za Mělčinu a za ostatní města, která rozdupaly orcké nohy. Chci, aby trpěl za bolest, kterou způsobil Šodře Hvězdyzáři, Dagnovi a Dagnabitovi a všem trpaslíkům i ostatním, kdo kvůli němu padli na bitevním poli.

Bude Catti ještě někdy normálně chodit? I za to může Obould.

A tak proklínám jeho jméno a s uspokojením vzpomínám na to, jak jsme se s Innovindil a Tarathielem nohsledům odporného orckého krále pomstili. Zasadit ránu nájezdníkům bylo vskutku očistné.

To nemohu popřít.

A přesto ve chvílích, kdy ve mně převládne rozum, kdy sedím na kamenitém svahu hory a hledím na všechno, co Obould vybudoval, si tím prostě nejsem jistý.

Vlastně se obávám, že si nejsem jistý vůbec ničím.

Přitáhl v čele armády a způsobil bolest a utrpení tolika osobám v zemi, kterou nazývám domovem. Pak ale své tažení zastavil, aspoň prozatím, a vše ukazuje na to, že mu jde o víc než jen o plenění a dobývání.

Touží dosáhnout civilizovanosti?

Je možné, že jsme svědky monumentální změny v samotné povaze orcké kultury? Je možné, že Obould nastolil situaci, ať už úmyslně nebo ne, v níž zájmy orků a ostatních ras v oblasti splynou ve vzájemně prospěšný vztah?

Je to možné? Je to vůbec myslitelné?

Zrazuji mrtvé, když o tom vůbec uvažuji?

Anebo právě mrtvým posloužíme, když se všichni – orci, trpaslíci, lidé i elfové – povzneseme nad koloběh pomsty a války a najdeme společnou řeč, která nám pomůže nastolit éru trvalejšího míru?

Ani nejstarší elfové si nepamatují dobu, kdy by orci neválčili s „dobrými“ rasami. Navzdory všem našim vítězstvím – a že jich bylo nespočetně – i obětem je ale snad orků méně než před tisíci lety?

Neřekl bych, a to napovídá, že se tento konflikt nedá vyhrát. Jsme odsouzeni válčit pokolení za pokolením, donekonečna? Odsuzujeme snad všichni – elfové, trpaslíci, lidé i orci – své potomky ke stejné mizérii, k bolesti oceli vnikající do těla?

Nevím.

A přesto netoužím po ničem víc než vrazit čepel mezi žebra krále Oboulda Mnohošípa, radovat se ze šklebu plného agonie na jeho kly potrhaných rtech a dívat se, jak mu ve žlutých, krví podlitých očí hasne světlo.

Co ale řeknou o Obouldovi historici? Bude snad orkem, kterému se konečně, po dlouhé, velmi dlouhé době, podaří přerušit koloběh věčné války? Ukáže orkům, ať už to byl jeho úmysl nebo ne, cestu k lepšímu životu, kterou se budou moct vydat – zpočátku neochotně, o tom není pochyb – aby získali odměnu mnohem větší, než jaká se dá najít na konci hrubého oštěpu?

Nevím.

A právě v tom spočívá moje úzkost.

Doufám, že stojíme na prahu velké éry a že orci mají v povaze stejnou jiskru a stejné naděje i sny jako elfové, trpaslíci, lidé, půlčíci a ostatní rasy. Slyšel jsem, že univerzální nadějí světa je, že naše děti budou žít lepší život než my.

Mají tento vedoucí princip civilizace ve své emocionální výbavě i goblini? Anebo byl Nojheim, nejneobvyklejší goblinský otrok, jakého jsem kdy poznal, pouhou anomálií?

Je Obould vizionář, nebo oportunista?

Jde o počátek skutečného pokroku pro orckou rasu, nebo o pouhou pošetilost všech, kdo strpí ty netvory naživu, a to včetně mě?

Přiznávám, že to nevím, a proto o tom musím přemýšlet. Pokud se poddám tužbám svého pomstychtivého srdce, co si historici pomyslí o Drizztu Do’Urdenovi?

Přiřadí mě k ostatním hrdinům, kteří přede mnou pomáhali zastavit orcké nájezdy a jejichž jména jsou hluboce ctěna? Pokud by ale Obould mohl zavést orky k pokroku a k civilizaci místo dobývání a já ho zabiji, nedospějí pak historici k mylným závěrům, protože patrně nikdy nespatří možnosti, které se rýsují přede mnou?

Možná jde o experiment. Možná o velký krok na cestě, kterou stojí za to se vydat.

Anebo se možná mýlím a Obouldovi jde jen o plenění a krveprolití a orci nemají žádný smysl pro jednotu, žádnou touhu po lepším životě, pokud ovšem nespočívá v pustošení zemí jejich věčných nepřátel na život a na smrt.

Přesto o tom musím přemýšlet.

A tak čekám a pozoruji, čepele si ale ponechávám na dosah.

- Drizzt Do’Urden

1
Pýcha a praktičnost

Ve stejný den, kdy Drizzt s Innovindil vyrazili na východ najít tělo Ellifain, překročili Catti a Wulfgar Surbrin a vyrazili pátrat po Wulfgarově zmizelé dceři. Byli ale na cestě sotva dva dny, když je studené zimní vichry a nebe tmavnoucí strašlivou zimní bouří donutily k návratu. Kvůli Cattiině zraněné noze nemohla dvojice doufat, že by blížící se bouřkové frontě utekla, a proto Wulfgar odmítl jít dál. Zdálo se, že Colson je prozatím v bezpečí, a Wulfgar si byl jist, že stopa kvůli zdržení nevychladne, veškeré cestování na Stříbrném pomezí totiž v průběhu mrazivých měsíců prakticky ustalo. Navzdory Cattiiným protestům se tak vrátili zpátky přes Surbrin a do Mitrilové síně.

Stejná bouře krátce poté zničila převoz a ten následně celé desetidny nefungoval. Zima byla v plném proudu, třebaže měla blíž k jaru než k podzimu. Nadešel Rok divoké magie.

Catti měla pocit, jako by se jí vlezlá zima navždy usadila ve zraněném boku a v noze, a její pohyblivost se nijak výrazně nezlepšovala. Mohla chodit o holi, i tak sebou ale při každém kroku trhala bolestí. Přesto odmítla křeslo na kolech podobné tomu, které trpaslíci vyrobili pro zmrzačeného Banaka Těžkou kovadlinu, a už vůbec nepřijala udělátko, se kterým přišel Nanfudl: pohodlná nosítka, která obsluhovala čtveřice ochotných trpaslíků. Ale i přes svoji paličatost musela Catti uznat, že zraněný bok její váhu dlouho ani dobře neunese, proto přijala aspoň hůl.

Posledních několik dnů se toulala východní částí Mitrilové síně, na opačné straně Garumnovy rokle od hlavních jeskyní, a neustále se ptala na orky, kteří se opevnili těsně před Strážcovým údolím, a také na Drizzta, kterého naposledy spatřili přes zeď na východě, jak letí spolu s Innovindil z Měsíčního lesa na pegasech přes Surbrin.

Když Drizzt před dlouhými desetidny Mitrilovou síň opouštěl, dala mu Catti své požehnání, během dlouhých, tmavým zimních nocí jí ale velmi chyběl. Překvapilo ji, když se po návratu ze západu nevrátil rovnou do síní, důvěřovala ale jeho úsudku. Pokud ho něco přimělo vydat se do Měsíčního lesa, pak k tomu měl dobrý důvod.

„Stovka mých hochů žebrá, abych jim dovolil nosit tě,“ vyplísnil ji Bruenor jednoho dne, když se bolest v jejím boku viditelně zhoršila. Byli zrovna v západních síních, v Bruenorově soukromém příbytku, už ale otce informovala o tom, že se vrátí zpět na východ, přes rokli. „Vem si to gnómovo křeslo, paličatá holko!“

„Mám nohy,“ trvala na svém.

„Kerý se nehojí, jak vidim.“ Pohlédl na Wulfgara, který se pohodlně rozvaloval v křesle u krbu a hleděl do oranžových plamenů. „Co řikáš ty, chlapče?“

Wulfgar na něj netečně pohlédl, protože jejich hádku očividně neposlouchal.

„Brzo vyrazíš hledat svý malý, co?“ zeptal se Bruenor. „Hned jak přijde vobleva?“

„Ještě dřív,“ pravil Wulfgar, „než stoupne voda v řece.“

„Tak asi do měsíce,“ hádal Bruenor a Wulfgar kývl.

„Před tarsachem,“ řekl a myslel tím čtvrtý měsíc roku.

Catti se kousla do rtu, protože věděla, že se Bruenor obrátil na Wulfgara kvůli ní.

„Ty s nim s toudle nohou nikam nepudeš, děvče,“ prohlásil Bruenor. „Pajdáš tu a nechceš tý svý zatracený noze dát šanci zahojit se. Takže si vem gnómovo křeslo, nech se vod mých hochů nosit a možná – jenom možná – se budeš moct tady s Wulfgarem vydat najít Colson, jaks už to jednou udělala.“

Catti pohlédla z Bruenora na Wulfgara, viděla ale jen plápolající oranžové plameny, které se odrážely v očích velkého muže. Všimla si, že se před všemi uzavřel a až příliš hluboko se ponořil do svého vnitřního konfliktu. Hrbil se pod tíhou viny, to bylo jisté, a také žalem nad ztrátou své ženy, Delly Kurtiové, jejíž tělo stále leželo pod sněhovou přikrývkou někde na severu, jak věděli.

Catti cítila stejnou vinu, protože to byl její meč, zlý, vnímající Khazid’hea, který Delly Kurtiovou přemohl a vyhnal ji ven z bezpečí Mitrilové síně. Naštěstí – jak všichni věřili – nevzala Delly své a Wulfgarovo osvojené dítě, děvčátko jménem Colson, s sebou, nýbrž ho svěřila uprchlíkům ze severu, kteří na jednom z posledních převozů překročili před příchodem zimy řeku Surbrin. Colson mohla být v magickém Stříbroluní, v Sundabaru nebo v jiné z osad, neměli ale důvod myslet si, že by jí něco hrozilo.

A Wulfgar byl odhodlaný najít ji – bylo to jedno z mála zapálených prohlášení, které od něj Catti za poslední desetidny slyšela. Půjde najít Colson a Catti se jako jeho přítelkyně cítila povinována doprovodit ho. Poté co je bouře zahnala zpátky, hlavně kvůli její nemohoucnosti, byla Catti ještě víc rozhodnuta se výpravy zúčastnit.

Popravdě ale doufala, že se ještě před jejich odchodem vrátí Drizzt, protože jaro s sebou určitě přinese nové boje, když se v okolí Mitrilové síně, na území od Páteře světa na severu ke břehu Surbrinu na východě a k průsmykům na sever od Trolích blat na jihu, usadila obrovská orcká armáda. Kypící mračna války zastavila pouze zima.

Až se bouře konečně rozpoutá, Drizzt Do’Urden se ocitne přímo v jejím středu, a Catti se v ten temný den nemínila toulat ulicemi nějakého vzdáleného města.

„Vem si to křeslo,“ řekl Bruenor – určitě už poněkolikáté, jak naznačoval jeho netrpělivý tón.

Catti mrkla a pohlédla na něj.

„Voba vás budu už brzo potřebovat po svým boku,“ řekl Bruenor. „Jesli bys měla Wulfgara na jeho cestě zdržovat, pak nikam nepudeš.“

„Je to nedůstojné…“ řekla Catti a zavrtěla hlavou.

Ztratila ale přitom i navzdory holi rovnováhu a zavrávorala. Obličej se jí zkroutil do bolestivé grimasy, jak se jí z boku rozlila do těla žhavá agonie.

„Vobr ti hodil na nohu balvan,“ opáčil Bruenor. „Na tom neni nic nedůstojnýho! Pomohlas nám ubránit síň a nikdo v celým klanu Válečnýho kladiva si vo tobě nemysli nic jinýho, než že si hrdinka. Vem si to zatracený křeslo!“

„Měla bys ho poslechnout,“ ozvalo se ode dveří, a když se Catti a Bruenor otočili, zjistili, že do komnaty vešel půlčík Regis.

Bříško se mu opět zakulatilo a tváře měl plné a růžolící. Kalhoty mu držely kšandy, které si v poslední době oblíbil a za něž si vždy při chůzi zahákl palce, aby působil důležitěji. A i když půlčík působil někdy dost absurdně, nikdo v síni by mu tu pýchu neupřel, protože během těžkých bojů, kdy Bruenor ležel na smrtelné posteli, spravoval Mitrilovou síň vskutku dobře.

„Takže jste se proti mně spikli, co?“ podotkla Catti a zakřenila se, aby zlehčila atmosféru.

Všichni se potřebovali víc usmívat, hlavně muž sedící na opačné straně místnosti. Když ta slova pronášela, sledovala Wulfgara a věděla tak, že ji vůbec neslyšel. Civěl do plamenů, ve skutečnosti ale hleděl do sebe. Beznadějný, ztracený výraz na jeho tváři se Catti hluboce dotýkal. Kývnutím přijala otcovu nabídku. Přátelství vyžadovalo, aby pro své uzdravení udělala vše nezbytné a mohla tak Wulfgara na jeho nejdůležitější cestě doprovodit.

A proto, když o několik dní později vešel Drizzt Do’Urden východními dveřmi vedoucími k Surbrinu do Mitrilové síně, zavolala na něj Catti z výšky svého posedu. „Kráčíš lehčeji,“ povšimla si, a když ji Drizzt v nosítkách na ramenou čtyř silných trpaslíků konečně poznal, zasmál se a široce, velmi široce se na ni zakřenil.

„Princezno klanu Válečného kladiva,“ pozdravil drow a zdvořile, posměšně se jí uklonil.

Na Cattiin povel postavili trpaslíci nosítka na zem a ustoupili stranou. Sotva se zvedla z křesla a vzala do ruky hůl, Drizzt ji pevně a vřele objal.

„Pověz mi, že tentokrát zůstaneš doma déle,“ požádala po dlouhém polibku. „Zima byla studená a osamělá.“

„Mám povinnosti v poli,“ namítl Drizzt, když se na něj ale Catti bezmocně uculila, dodal: „Ovšemže mám, ale ano, jsem zpátky, vrátil jsem se, abych stál Bruenorovi po boku, jak jsem slíbil, než sněhy roztály a armády se daly do pohybu. Brzy se dozvíme, co Obould plánuje.“

„Obould?“ zeptala se Catti, protože měla orckého krále dávno za mrtvého.

„Žije,“ odvětil Drizzt. „Nějak se mu podařilo uniknout pustošivému sesuvu a orcká horda tak stále podléhá vůli toho nejmocnějšího ve svém středu.“

„Proklínám jeho jméno.“

Drizzt se usmál, i když tak docela nesouhlasil.

„Překvapuje mě, že už jste s Wulfgarem zpátky,“ řekl Drizzt. „Nějaké zprávy o Colson?“

Catti zavrtěla hlavou. „Nic. To ráno, kdy jsi ty odletěl s Innovindil na Mečové pobřeží, jsme překročili Surbrin, za patami jsme ale měli zimu a ta nás donutila k návratu. Aspoň jsme ale zjistili, že se skupiny uprchlíků vydaly do Stříbroluní, Wulfgar tak plánuje vyrazit do krásného města lady Alustriel, hned jak bude zprovozněn převoz.“

Drizzt ji od sebe odtáhl na vzdálenost paže a pohlédl na její zraněný bok. Na sobě měla jako obvykle šaty, protože těsné kalhoty jí připadaly nepohodlné. Drow se poté zadíval na hůl, kterou jí trpaslíci vyrobili, zachytila ale jeho pohled a udržela ho.

„Ještě nejsem úplně v pořádku,“ přiznala, „odpočinula jsem si ale dost na to, abych se vydala s Wulfgarem na cestu.“ Odmlčela se, zvedla ruku a něžně pohladila Drizzta po bradě a tváři. „Musím.“

„I já cítím potřebu doprovodit ho,“ ujistil ji. „Jen slib Bruenorovi mě nutí zůstat.“

„Wulfgar nebude sám,“ uklidnila ho.

Drizzt kývl a jeho úsměv jí prozradil, že ho to opravdu těší. „Měli bychom jít za Bruenorem,“ řekl a vykročil.

Catti ho chytila za rameno. „Neseš dobré zprávy?“

Drizzt na ni zvědavě pohlédl.

„Tvůj krok je lehčí,“ podotkla. „Jako by ses zbavil břemene. Co jsi tam venku viděl? Jsou orcké armády na pokraji zhroucení? Jsou lidé ze Stříbrného pomezí připravení povstat a odrazit…“

„Nic takového,“ přerušil ji Drizzt. „Situace je stejná jako před mým odchodem, Obouldovy jednotky se naopak ještě lépe opevnily, jako by měly v plánu tady zůstat.“

„Tvůj úsměv mě neošálí,“ upozornila Catti.

„Protože mě příliš dobře znáš,“ řekl Drizzt.

„A temné zvěsti o válce nedokázaly zmenšit tvůj úsměv?“

„Mluvil jsem s Ellifain.“

Catti zalapala po dechu. „Ona žije?“ Drizztův výraz jí prozradil, že dospěla k absurdnímu závěru. Nebyla snad u toho, když Ellifain padla Drizztovou čepelí? „Vstala z mrtvých?“ vydechla. „Využili snad elfové nějakého mocného klerika, který vytrhl její duši…“

„Nic takového,“ ujistil ji Drizzt. „Nabídli ale Ellifain možnost předat mi… omluvu. A ona přijala tu moji.“

„Ty jsi neměl důvod omlouvat se,“ protestovala Catti. „Neudělal jsi nic špatného, nemohl jsi vědět, co se stane.“

„Já vím,“ odvětil Drizzt a klid v jeho hlase Catti zahřál. „Spousta věcí byla napravena a Ellifain teď odpočívá v pokoji.“

„Chceš říct, že Drizzt Do’Urden cítí mír.“

Drizzt se usmál. „To ne,“ pravil. „Máme před sebou nejistou budoucnost, protože nám na prahu táboří desítky tisíc orků. Zemřelo už tolik bojovníků, a to včetně našich přátel, a vypadá to, že jich ještě spousta dalších padne.“

Catti ale nevěřila, že má ponurou náladu.

„Drizzt Do’Urden cítí mír,“ přiznal drow, když se nepřestávala usmívat.

Pohnul se, jako by se ji chystal odvést zpátky k nosítkům, Catti ale zavrtěla hlavou a pokynula mu, aby jí nabídl rámě, poté se společně vydali chodbou k mostu přes Garumnovu rokli a k západním výběžkům Mitrilové síně, kde se nacházela Bruenorova audienční síň.

„Je to daleko,“ varoval ji Drizzt a pohlédl na její zraněnou nohu.

„Podepřeš mě,“ odvětila Catti a Drizzt nemohl nesouhlasit.

S vděčným kývnutím zamávala čtyřem trpasličím nosičům, poté se vydali na cestu.

Jeho sen byl tak živý, že na tváři vnímal teplé slunce a chladný vítr, jeho dojmy tak skutečné, že cítil studenou slanost vzduchu vanoucího z Moře plujících ledů.

Všechno bylo tak reálné, že Wulfgara zaskočilo, když se probudil v malém pokoji v Mitrilové síni. Zavřel oči a znovu se snažil sen zachytit a pocítit svobodu Planiny ledového větru.

Ale nešlo to, a tak velký muž otevřel oči a zvedl se z křesla. Zadíval se přes pokoj na postel. V poslední době v ní sotva spal, protože ji dříve sdílel s Delly, se svojí zesnulou ženou. Když se občas odvážil do ní ulehnout, zjistil, že se po ní natahuje a přetáčí se do míst, kde měla ležet.

Kdykoli Wulfgarovi pronikla do spánku realita, ovládla ho mrazivá prázdnota. Pohled na Colsoninu kolébku v nohách postele mu působil ještě větší úzkost.

Wulfgar složil hlavu do dlaní a měkkost, kterou ucítil na rukách, mu připomněla, že si nechal narůst vousy. Uhladil si plnovous i knír a promnul si unavené oči. Snažil se nemyslet na Delly, a dokonce ani na Colson, protože se potřeboval aspoň na okamžik osvobodit od žalu a obav. Představil si Planinu ledového větru tak, jak vypadala v dobách jeho mládí. Už tehdy znal ztrátu a ostrou bolest bitvy. Jeho vzpomínkám ani snům nevládly žádné deziluze, které by zjemňovaly krutý obraz té země. Planina ledového větru byla vždy nekompromisní, její zimní vichr spíše smrtící než osvěžující.

Zároveň na ní ale bylo něco prostšího, jak Wulfgar věděl. Něco čistšího. Smrt byla v tundře častým hostem a netvoři volně bloudili krajinou. Byla to země neustálých zkoušek, kde se za chyby tvrdě platilo, a i když člověk žádnou chybu neudělal, jeho rozhodnutí často mívala katastrofální následky.

Wulfgar kývl, protože věděl, že podobně nekompromisní podmínky mohou také nabídnout emocionální útočiště. Protože Planina ledového větru byla zemí bez lítosti. Smrt tam byla součástí života.

Wulfgar vstal a unaveně si protáhl dlouhé paže a nohy. Cítil se stísněně, jako v pasti, a když se kolem něj začaly stahovat stěny, vzpomněl si, že kvůli stejným pocitům se na něj s prosbami obracela i Delly.

„Možná jsi měla pravdu,“ řekl Wulfgar prázdné komnatě.

Zasmál se sám sobě, když si vzpomněl, co ho přivedlo zpátky. Zpět ho vrátila bouře.

Jeho, silného, vysokého Wulfgara syna Beornegarova, který vyrostl v brutálních zimách mrazivé Planiny ledového větru, zahnala do trpasličích jeskyní hrozba zimního sněhu!

A najednou ho to zasáhlo. Všechno. Nerovná, prázdná cesta, kterou kráčel posledních osm let, od návratu z Propasti, kde trpěl v rukách démona Errtua. Dokonce ani poté, co si vzal Colson od Meraldy v Aukney, co získal zpět Aegisův tesák i smysl života a připojil se k přátelům na cestě zpátky do Mitrilové síně, nebyly Wulfgarovy kroky účelné, neměl žádný jasný cíl. Vzal si za ženu Delly, nikdy ale nepřestal milovat Catti.

Ano, byla to pravda, přiznal si. Ostatním lhát mohl, sám sobě ale ne.

To ráno ve svém pokoji v Mitrilové síni si Wulfgar uvědomil spoustu věcí, především ale to, že si dovolil žít ve lži. Věděl, že Catti nemůže mít – její srdce patřilo Drizztovi – ale jak nefér to bylo k Delly a Colson? Vybudoval fasádu, iluzi rodiny a stability kvůli všem, kterých se týkala, včetně jeho samého.

Od Aukney šel Wulfgar cestou vykoupení, dlážděnou manipulací a falší. Konečně to chápal. Byl tak odhodlaný vmáčknout vše do úhledné krabičky, do dokonale kontrolované scény, že popřel základní podstatu toho, co byl, ohně, který Wulfgara, syna Beornegarova, vykoval.

Zadíval se na Aegisův tesák opřený o stěnu, zval mocné válečné kladivo do ruky, zvedl si ho před obličej a upřel na ně ledově modré oči. Bitvy, které v poslední době vybojoval, na útesu nad Strážcovým údolím, v západní jeskyni a na východě u řeky Surbrin, pro něj byly jedinými okamžiky skutečné svobody, emocionální ostrosti a vnitřního klidu. Uvědomil si, že si vřavu užíval, protože zklidňovala jeho emocionální zmatek.

Proto zanedbával Delly a Colson a bezhlavě se vrhal do obrany Mitrilové síně. Byl špatný manžel a špatný otec.

Jen v bitvě nacházel únik.

A při pohledu na rytiny na hlavě Aegisova tesáku si uvědomil, že se stále oddává sebeklamu. Proč by jinak dovolil, aby stopa ke Colson chladla? Proč by se jinak vrátil zpět kvůli obyčejné zimní bouři? Proč jinak…?

Wulfgarovi poklesla čelist, když si uvědomil, jaký byl hlupák. Upustil kladivo na zem a přes ramena si přehodil plášť ze šedé vlčí kožešiny. Zpod postele vytáhl batoh, nacpal do něj přikrývky, hodil si ho přes ruku a do druhé vzal Aegisův tesák.

S prudkým odhodláním opustil pokoj a zamířil na východ, kolem Bruenorovy audienční síně.

„Kam jdeš?“ ozvalo se, a když se zastavil, spatřil před jedněmi dveřmi v chodbě stát Regise.

„Podívat se na počasí a na převoz.“

„Drizzt je zpátky.“

Wulfgar kývl a upřímně se usmál. „Doufám, že jeho cesta dobře dopadla.“

„Za chvíli bude u Bruenora.“

„Nemám čas. Ne teď.“

„Převoz ještě neobnovili,“ připomněl Regis.

Ale Wulfgar jen kývl, jako by na tom nezáleželo, opět vykročil a prošel dveřmi do hlavní chodby, která vedla ke Garumnově rokli.

Regis si zahákl palce za kšandy a sledoval, jak jeho velký přítel odchází. Dlouho tam stál a přemýšlel o jejich setkání, potom se otočil a zamířil do Bruenorovy audienční síně.

Po několika krocích se ale zastavil a ohlédl se zpět chodbou, kterou Wulfgar tak rychle odešel.

Převoz ještě neobnovili.

2
Grúmšova vůle

Grguch mrkal, jak mířil zezadu z jeskyně ke světlu těsně před úsvitem. Statný míšenec orka a zlobra měl široká ramena a měřil víc než sedm stop, nyní ale opatrně našlapoval a rukou si stínil oči. Náčelník stejně jako zbytek klanu Karuk, tedy až na několik předsunutých hlídek, už skoro deset let nespatřil denní světlo. Žil totiž v tunelech, v rozlehlém labyrintu černých jeskyní známých jako Temné říše, a cestu na povrch nepodnikl unáhleně.

Stěny jeskyně lemovaly desítky Karukových válečníků, kteří byli i na orcké poměry vskutku obrovští – výškou se blížili sedmi stopám, nebo je dokonce překračovali, a vážili skoro čtyři sta liber vypracovaných svalů a silných kostí. S úctou klopili oči, když je velký válečník Grguch míjel. Za ním následoval nemilosrdný válečný kněz Hakún a elitní stráž, pět mocných zlobrů vyzbrojených a vystrojených do bitvy. Za nimi pak šli další zlobři, kteří nesli patnáct stop dlouhý Kokto Gung Karuck, Karukův roh, obrovský nástroj kónického tvaru se širokým, vzhůru obráceným břichem. Byl vyřezaný z houbového dřeva, jak orci říkali tvrdé odrůdě obrovských hub v Temných říších. Orčtí válečníci, kteří procesí sledovali, prokazovali rohu stejnou úctu jako náčelníkovi v čele průvodu.

Grguch a Hakún by stejně jako jejich předchůdci nic jiného nepřipustili.

Grguch vyšel ústím jeskyně ven na římsu na svahu hory. Tam se k němu připojil pouze Hakún, válečný kněz totiž dal ostatním znamení, aby počkali uvnitř.

Grguch se hřímavě zasmál, když jeho oči přivykly světlu a on si všiml typičtějších orků, kteří se plazili mezi balvany po stráni pod ním. Už víc než dva dny se cizí orcký klan zběsile snažil udržet si před pochodujícími Karuky náskok. Jakmile opustili stísněnost Temných říší, jejich touha dostat se od klanu Karuk co nejdále se stala ještě zřejmější.

„Prchají jako děti,“ pravil Grguch svému válečnému knězi.

„Vedle Karuka to jsou děti,“ odvětil Hakún. „A vedle Grgucha ještě něco míň.“

Náčelník přijal očekávaný kompliment s klidem a rozhlédl se po krajině okolo. Vzduch byl chladný, protože zemi stále svírala zima, Grgucha a jeho lid to ale nezaskočilo. Díky vrstvám kožešin se obrovský orcký náčelník zdál ještě větší a působivější.

„Zprávy o tom, že klan Karuk vystoupil na povrch, se rychle rozšíří,“ ujistil Hakún náčelníka.

Grguch se znovu zadíval na utíkající kmen, pak na obzor. „Roznesou se ještě rychleji než slova prchajících dětí,“ odvětil, otočil se a pokynul zlobrům.

Pětice stráží se rozestoupila, aby mohl projít Kokto Gung Karuck. Během chvíle ho zkušení nosiči nachystali, a poté co Hakún rohu náležitě požehnal, zaujal u něj Grguch své místo. Byl jediný Karuk, kterému bylo dovoleno na roh zadout, utřel proto náustek z houbového dřeva a zhluboka, velice zhluboka se nadechl.

Roh výbušně, basově zahřímal, jako by zařvali sami nesmrtelní titáni. Hluboké ryčení se neslo na míle daleko nad skalami a svahy jižního podhůří Páteře světa. Menší kamení začalo silou zvuku vibrovat a z nedaleké hory se utrhla sněhová plotna a způsobila menší lavinu.

Za Grguchem padli válečníci klanu Karuk na kolena a začali se kolébat v náboženském vytržení. Modlili se k velkému Jednookému, bohovi války, přesvědčeni o tom, že když zazní Kokto Gung Karuck, prolije klan Karuk už brzy krev svých nepřátel.

A pro klan Karuk, zvláště pod velením mocného Grgucha, nebylo nikdy těžké nepřátele najít.

V uzavřeném údolí o několik mil dál na jihu trojice orků zvedla hlavy a obrátila oči k severu.

„Karuk?“ zeptal se Ung-tol, vysoce postavený šaman.

„Mohl by to být někdo jiný?“ odvětil Dnark, náčelník kmene Vlčí čelisti. Oba se otočili k samolibě se usmívajícímu šamanovi Túgwiku Tukovi a Dnark poznamenal: „Slyšeli tvé volání. A odpověděli na ně.“

Túgwik Tuk se zachechtal.

„Víš jistě, že dokážeš toho zlobřího zplozence ovládnout?“ dodal Dnark a vymazal ošklivému Túgwiku Tukovi z obličeje úsměv.

Poznámkou o tom, že klan Karuk tvoří „zlobří zplozenci“, šamanovi důrazně připomněl, že z nejhlubších útrob horského masivu nepovolal obyčejné orky. Mezi kmeny Páteře světa proslul Karuk – a to nechvalně – právě tím, že si vydržoval zlobry na chov. Už nespočet pokolení se Karukové množili mezi sebou a šlechtili stále větší a větší válečníky. Ostatní kmeny se mu vyhýbaly, Karuk proto pronikal hlouběji a hlouběji do Temných říší. V nedávné době o něm skoro nikdo neslyšel a mnoho orků ho tak považovalo pouze za mýtus.

Ale orci Vlčí čelisti a jejich spojenci z kmene Žlutého tesáku, lid Túgwika Tuka, znali pravdu.

„Je jich jenom tři sta,“ připomněl Túgwik Tuk pochybovačům.

Kamením otřáslo druhé zahřímání Kokto Gung Karuck.

„Když to říkáš,“ pravil Dnark a zavrtěl hlavou.

„Musíme jít a rychle najít náčelníka Grgucha,“ řekl Túgwik Tuk. „Dychtivost jeho válečníků je třeba navést správným směrem. Pokud narazí na jiné kmeny a začnou zabíjet a plenit…“

„Obould to využije jako další důkaz o tom, že jeho cesta je lepší,“ dokončil Dnark.

„Tak pojďme,“ řekl Túgwik Tuk a vykročil. Dnark se vydal za ním, Ung-tol ale zaváhal. Dvojice se proto zastavila a ohlédla se po starším šamanovi.

„Neznáme Obouldovy plány,“ připomněl Ung-tol.

„Zastavil tažení,“ opáčil Túgwik Tuk.

„Aby zesílil? Aby našel nejlepší cestu?“ zeptal se Ung-tol.

„Aby se opevnil a udržel si svůj ubohý zisk!“ odsekl druhý šaman.

„Řekla nám to Obouldova družka,“ dodal Dnark a odhalil zuby trčící všemi směry ve vědoucím úsměvu. „Znáš Oboulda už spoustu let.“

„A jeho otce před ním,“ připustil Ung-tol. „A následoval jsem ho sem za slávou.“ Odmlčel se a rozhlédl se, aby svá slova zdůraznil. „Podobné vítězství jsme nepoznali,“ zaváhal a rozhodil rukama, „co si kdo pamatuje. A dosáhl ho Obould.“

„Je to začátek, ne konec,“ odvětil Dnark.

„Mnoho velkých válečníků při dobývání padne,“ dodal Túgwik Tuk. „Taková je Grúmšova vůle. Taková je Grúmšova sláva.“

Všichni tři sebou překvapeně trhli, když se nad skalami znovu rozlehl hluboký basový tón Kokto Gung Karuck.

Túgwik Tuk a Dnark mlčky hleděli na Ung-tola a čekali na jeho rozhodnutí.

Starší orcký šaman se toužebně zadíval zpět na jihozápad, kde tábořil Obould, pak kývl a vybídl společníky, aby šli první.

Mladá kněžka Kna se svůdně ovinula kolem Oboulda. Její štíhlé tělo pomalu klouzalo po jeho a její dech mu ovanul jednu stranu krku, týl a pak i druhou stranu. Ale třebaže Kna při pohybu na velkého orka upřeně hleděla, nepředváděla se kvůli němu.

Král Obould stojící před shromážděním šamanů a náčelníků to samozřejmě věděl, a jeho úsměv byl proto dvousečnou zbraní. Rozhodl moudře, když si za družku zvolil mladou, do sebe zahleděnou Knu a nahradil s ní Tsinku Relikviářku. Kna neměla zábrany. Vítala, že všichni okolo upřeně sledují, jak se ovíjí kolem krále Oboulda. Vlastně to víc než vítala, jak Obould věděl. Toužila po tom. Byl to její okamžik slávy a věděla, že její vrstevníci po celém království žárlivě zatínají pěsti. A to jí přinášelo nejvyšší potěšení.

Kna byla mladá a na poměry své rasy docela atraktivní, a třebaže vstoupila mezi Grúmšovy kněžky, nebyla ani zdaleka tak nábožensky zapálená a fanatická, jako bývala Tsinka. Jejím bohem – bohyní – byla ona sama, což byl čistě sebestředný pohled na svět, který byl mezi mladými dosti běžný.

A přesně to král Obould potřeboval. Tsinka mu dobře sloužila v posteli i mimo ni, protože vždy prosazovala Grúmšovy zájmy. Až horečnatě. To Tsinka přišla s magickou ceremonií, během níž získal Obould obrovskou moc jak fyzickou, tak duševní, její oddanost ale byla absolutní a její vize omezená. Brzy přestala být orckému králi užitečná a nakonec našla smrt mezi balvany na dně rokle.

Přesto mu chyběla. Kna byla sice krásná, zkušená a nadšeně zastávala svoji pozici, v milování ale na Tsinku neměla. A ani zdaleka se Tsince nevyrovnala intelektem a lstivostí. Nešeptala Obouldovi do ucha nic, co by stálo za pozornost, všechny její řeči se totiž točily jen kolem jejich styku. Takže byla dokonalá.

Král Obould měl jasnou vizi, kterou s ním sdílela skupina neochvějných šamanů, především pak malý, mladý ork jménem Nukels. Jejich rady Obouldovi stačily a nepotřeboval žádné pochybovače. A navíc potřeboval družku, které mohl věřit. Kna byla příliš uchvácená sama sebou, než aby se zajímala o politiku, pletichy a interpretaci Grúmšových přání.

Ještě chvíli ji nechal předvádět se, pak ji jemně, ale důrazně odstrčil na délku paže a pokynul jí, aby se posadila na židli. Když přehnaně vyšpulila rty, odevzdaně pokrčil rameny, aby ji uchlácholil, a snažil se skrýt, jak moc jí pohrdá. Znovu ukázal na židli, a když zaváhala, důrazně ji na ni posadil.

Začala protestovat, Obould jí ale zvednutou pěstí připomněl, že zkouší jeho trpělivost. Když se trucovitě usadila, otočil se orcký král ke svému publiku a pokynul Zlomenému tesáku Brakovi, pobočníku generála Duky, který dohlížel na vojensky nejdůležitější část území.

„Údolí zvané Strážcovo je dobře zabezpečeno, boží králi,“ oznámil Zlomený tesák. „Půdu jsme rozkopali, aby nebylo snadné přes ni projít, a zákopy na severní straně už jsou skoro hotové. Trpaslíci nemůžou ven.“

„Ani teď?“ zeptal se Obould. „Na jaře určitě ne, ale ani teď?“

„Ani teď, Vznešenosti,“ odpověděl Zlomený tesák sebejistě a Oboulda napadlo, kolika tituly ho jeho lid ještě poctí.

„Kdyby trpaslíci vyrazili ven z Mitrilové síně západními dveřmi, zmasakrovali bychom je z výšky,“ ujistil Zlomený tesák shromáždění. „A i kdyby se několika ošklivým trpaslíkům podařilo projít, neměli by kam uniknout. Hradby jsou na místě a armáda generála Duky je rozmístěna v zákopech.“

„Ale dostaneme se my dovnitř?“ zeptal se náčelník Chmursmal z početného a důležitého klanu Chmur.

Obould střelil po drzém orkovi podrážděným pohledem, protože to byla ta nejproblematičtější a nejnebezpečnější otázka, bod sváru a zdroj všech sporů a hádek mezi frakcemi. Táhli za Obouldem kvůli slávě, jakou nepoznali dlouhá desetiletí, možná staletí, a zadupávali vše do země. Mnozí se ale otevřeně ptali proč? Kvůli dalšímu dobývání a plenění? Aby vnikli do jeskyní trpasličího klanu nebo obsadili ulice velkého lidského či elfského města?

A když to všechno Obould zvážil, především pak stížnosti šamanů a náčelníků, uvědomil si, že mu Chmursmal možná právě prokázal laskavost, i když to neměl v plánu.

„Ne,“ prohlásil Obould pevně, než se ostatní mohli začít ježit. „Trpaslíci mají svoji díru. Ať si ji nechají.“

„Prozatím,“ odvážil se zamumlat potížista Chmursmal.

Obould se jen zakřenil – nikdo ale nedokázal říct, jestli pobaveně, nebo souhlasně.

„Na východě ale trpaslíci ze své díry vylezli,“ připomněl jiný ork, drobný tvor v hávu šamana. „Celou zimu stavěli. Teď se snaží zesílit zeď na hřebeni a propojit ji s věžemi, od bran až k velké řece.“

„A na břehu budují základy,“ dodal další.

„Staví most,“ pravil Obould.

„Ti hloupí trpaslíci odvedou všechnu práci za nás!“ zařval Chmursmal. „Díky nim se snadněji dostaneme přes řeku.“

Ostatní přitakali a zazubili se, dva se dokonce poplácali po zádech.

I Obould se usmál. Most opravdu poslouží království Mnohošíp. Podíval se na Nukelse, který mu spokojený pohled oplatil a lehce kývl.

Most jim opravdu poslouží, jak Obould věděl, ale rozhodně ne tak, jak si Chmursmal a mnozí ostatní, kteří dychtili po válce, představovali.

Zatímco ostatní kolem na sebe pokřikovali, král Obould si tiše představoval orcké město kus na sever od obranné zdi, kterou trpaslíci stavěli na horském hřebeni, velkou osadu se širokými ulicemi, kterými budou moct projíždět karavany, a s mohutnými budovami, v nichž se bude dát skladovat zboží. Obould bude muset město opevnit, aby ho ochránil před bandity a před příliš dychtivými orckými válečníky, aby si kupci, kteří přijedou po mostě krále Bruenora, mohli v klidu a v bezpečí odpočinout, než se vydají na zpáteční cestu.

Zvuk jeho jména vytrhl orckého krále z úvah, a když vzhlédl, zjistil, že na něj ostatní zvědavě hledí. Očividně propásl otázku.

Nezáleželo na tom.

Místo odpovědi jim nabídl klidný, odzbrojující úsměv a hlad po boji, kterým byl vzduch okolo prosáklý, využil k tomu, aby si připomněl, že stavba podobného města je ještě hodně, hodně daleko.

Ale jak úžasný úspěch to bude.

„Karukův žlutý praporec,“ informoval Túgwik Tuk společníky, zatímco procházeli klikatým, zasněženým údolím pod jeskyní, která orkům sloužila jako hlavní východ z Temných říší.

Dnark a Ung-tol zamžourali do polední záře a kývli, když rozeznali dva žlutorudé prapory vlající v ostrém, mrazivém větru. Věděli, že se blíží k cíli, protože v chráněném údolí narazili na dva narychlo opuštěné tábory. Pochod klanu Karuk očividně přiměl ostatní orky k útěku.

Túgwik Tuk je vedl nahoru po kamenitém svahu a mezi dva praporce. Cestu jim zastoupili statní orčtí strážci, v rukách přitom drželi halapartny složitých vzorů s bočními čepelemi a zahnutými hroty. Zbraně byly napůl sekyrou, napůl oštěpem, ještě děsivěji ale na blížící se trojici působilo, s jakou lehkostí karukské stráže s těžkými nástroji zacházely.

„Jsou stejně velcí jako Obould,“ podotkl Ung-tol tiše. „A to jsou obyčejní strážci.“

„Klan Karuk prý orky, kteří nedosáhnou potřebné velikosti a síly, zotročuje,“ pravil Dnark.

„Je to pravda,“ potvrdil Túgwik Tuk a obrátil se zpět k dvojici. „A skrčkům není dovoleno rozmnožovat se. Když mají štěstí, tak je v mládí jenom kastrují.“

„A moje nadšení sílí,“ poznamenal Ung-tol, který byl z trojice nejmenší. V mládí byl dobrý válečník, ochromilo ho ale zranění a v následujících dvou desetiletích přišel o velkou část svalů a váhy.

„Jen klid, ty jsi na kastraci příliš starý,“ připomněl Dnark a pokynul Túgwiku Tukovi, aby je ohlásil u stráží.

Mladší kněz jim zjevně dobře připravil půdu, protože je odvedli po stezce do hlavního tábora. Krátce poté už stáli před působivým Grguchem a jeho válečným knězem a rádcem Hakúnem. Grguch seděl na balvanu a v ruce držel děsivou bitevní sekyru se dvěma ostřími. Zbraň, které se říkalo Živel, byla očividně dosti těžká, Grguch ji ale lehce zvedl jednou rukou. Pomalu s ní zatočil, aby si ji hosté mohli dobře prohlédnout a pochopit, kolika způsoby by je mohla zabít. Černá kovová rukojeť, která trčela přes protilehlá „křídla“ sekyry, měla tvar protahujícího se draka, který si tiskl krátké přední nohy k tělu, a jeho doširoka roztažené rohy tvořily hrozivé hroty oštěpu. Opačný konec rukojeti byl obtočený dlouhým ocasem draka, který představoval chránič. Podél celé délky trčely z rukojeti bodliny, takže jeden úder způsobil podobná zranění jako několikeré bodnutí dýkou. Nejpůsobivější však byly čepele, symetrická křídla netvora. Byly ze stříbřitého mitrilu, v horní a v dolní části se rozšiřovaly jako vějíř a v pravidelných intervalech vzdálených od sebe asi na šířku prstu byly vyztuženy tenkými pásky tmavého adamantinu, které trčely z čepelí jako bodliny. Klenutá ostří byla dlouhá jako Dnarkovo předloktí a žádný ze tří návštěvníků neměl problém představit si, jak ho Živel jedním seknutím čistě přetíná v půli.

„Vítejte v Mnohošípu, velký Grguchu,“ pravil Túgwik Tuk a uctivě se uklonil. „Přítomnost klanu Karuk a jeho vznešeného náčelníka nás dělá většími.“

Grguch pomalu přejel pohledem návštěvníky, poté celé shromáždění a nakonec se zastavil u Hakúna. „Poznáte, jak pravdivé vaše tvrzení je,“ řekl a obrátil oči zpátky k Túgwiku Tukovi, „až mi pod nohama budou praskat kosti trpaslíků, elfů a ohavných lidí.“

Dnark nedokázal skrýt úsměv, když pohlédl na Ung-tola, který se zdál podobně potěšen. Přestože je znepokojovalo, že se ocitli tváří v tvář přesile divokého, nepředvídatelného klanu, šlo zatím všechno dobře.

Tunel, kterým přitáhli Grguch a klan Karuk, opustil tvor méně působivý, tedy aspoň pro ty, kdo se nebáli hadů. Nesen křídly, která by se hodila spíše k velkému motýlovi, se hadí tvor klikatě vydal jeskyní ke skomírajícímu světlu.

Soumrak byl jasnější než cokoli, co za poslední století spatřil, přistál proto uvnitř jeskyně a dlouho, velmi dlouho musel čekat, než se jeho oči přizpůsobily.

„Ach, Hakúne, proč jsi to udělal?“ žehral kouzelník, který ve skutečnosti nebyl hadem, natožpak létajícím. Komukoli poblíž by asi připadalo divné slyšet hada vzdychat.

Odplazil se do tmavého kouta a jen občas vyhlédl ven, aby jeho oči přivykly světlu.

Samozřejmě znal odpověď na svoji otázku. Brutální válečníci klanu Karuk by se vydali ven jen proto, aby mohli plenit a válčit. A třebaže byla válka zajímavá, kouzelník Jack, Jack Gnóm, jak mu kdysi říkali, na ni zrovna teď neměl čas. Studium ho zavedlo hluboko do útrob Páteře světa a snadná manipulace klanem Karuk, od dob otce otce otce Hakúnova otce, mu poskytovala dokonalé krytí pro jeho konání, nemluvě o slávě, kterou propůjčil Hakúnově mizerné malé rodině.

O hodně dlouhou dobu později, když se ve vzduchu vznášely jen poslední paprsky denního světla, se Jack připlazil k východu z jeskyně, vykoukl ven a rozhlédl se po rozlehlé krajině okolo. Stačilo by několik kouzel, a našel by jak Hakúna, tak ostatní, díky své vnímavosti ale nepotřeboval magii k tomu, aby vycítil, že něco je… jinak. Něco nepatrného ve vzduchu – vůně nebo možná vzdálené zvuky – popíchlo Jackovy smysly. Kdysi žil na povrchu, v době, na kterou si už nepamatoval, před tím, než se přidal k illithidům a démonům v touze naučit se magii mocnější a zákeřnější, než bylo typické zaklínání obyčejných mágů. Když ještě žil na povrchu, býval skutečně gnóm, což už o sobě nyní nemohl tvrdit. Tu podobu na sebe bral jen vzácně, pochopil totiž, že fyzický vzhled není důležitý ani definující. Věděl, že je požehnaný, a to hlavně díky illithidům, od kterých se naučil uniknout poutům hmotného a smrtelného.

Při pohledu na širé země obývané podřadnými tvory, kteří neznali pravdu o mnohovesmíru ani skutečnou moc magie, ho ovládla lítost.

Tím se Jack obrnil, když se rozhlížel po krajině, potřeboval totiž touto pýchou potlačit jiné, nevyhnutelné pocity, které mu vířily v myšlenkách a v srdci. Protože přes veškerou svoji nadřazenost strávil Jack poslední století nebo i víc prakticky sám, a i když dosáhl báječných objevů a vymyslel nová kouzla v úžasné dílně plné alchymistického náčiní, kup pergamenů, nevysychajícího inkoustu a knih kouzel, jejichž stohy několikanásobně převyšovaly výšku gnóma, jen když lhal sám sobě, dokázal přijmout paradoxní zvrat osudu, který mu vydobyl prakticky nesmrtelnost. Protože i když, nebo možná právě proto, že mu v nejbližší době nehrozila smrt z přirozených příčin, uvědomoval si Jack silně fakt, že svět je plný smrtelného nebezpečí. Dlouhý život znamenal, že měl víc co ztratit, a Jack tak byl uvězněn ve své dílně stejně tak strachem jako skalami Temných říší.

A jeho laboratoř, tajná a magicky chráněná, zůstávala bezpečná i přesto, že její nic netušící ochránci, klan Karuk, opustili Temné říše. A přesto je Jack následoval. Následoval Hakúna, i když za to ubohý šaman sotva stál, hluboko v srdci ale věděl, třebaže si to ještě nebyl ochoten přiznat, že se chtěl vrátit zpátky a připomenout si dobu, kdy býval Jackem Gnómem.

Výhled ho příjemně překvapil. Ve vzduchu okolo se něco tetelilo, něco vzrušujícího a plného možností.

A tak Jacka napadlo, že Hakún mohl mít pádný důvod, proč dovolil Grguchovi vyjít na povrch. Vzbudilo to jeho zájem.

3
Jednoduchá krása dob minulých

Wulfgarovy dlouhé, silné nohy se brodily po kolena hlubokým sněhem – často mu dosahoval až k bokům – a prošlapávaly si cestu od horského hřebene na sever. Wulfgar ale sníh nebral jako překážku, právě naopak v něm viděl osvobozující zkušenost. Připomínal mu ledovou ostrost domova, a navíc zastavil dvojici nabručených trpasličích strážců, kteří se paličatě pustili za ním.

Znovu sněžilo a od severu fičel ledový vichr, který sliboval další bouři. Wulfgar se ale nebál, šel dál a na tváři měl upřímný úsměv. Řeku si držel po své pravici a vzpomínal na záchytné body v krajině, o kterých se zmínil Ivan Kamenné rameno a které ho měly zavést k tělu Delly Kurtiové. Wulfgar se vyptal na všechny detaily, než Ivan a Pikl opustili Mitrilovou síň.

Studený vítr, bodavý sníh, tlak na nohách způsobený hlubokými závějemi… to vše připadalo Wulfgarovi správné, povědomé a chlácholivé, a hluboko v srdci věděl, že se vydal správnou cestou. Hnal se vpřed ještě usilovněji, jeho krok byl cílevědomý a mocný a žádná sněhová návěj ho nemohla zpomalit.

Hlasité protesty Bruenorových trpaslíků za ním ztichly, umlčeny větrem, a brzy se i opevnění a věže i samotný horský hřeben proměnily jen v nejasné černé skvrny na pozadí v dálce.

Byl sám a volný. Neměl se na koho spolehnout, zároveň ale nebyl za nikoho odpovědný. Byl tu jen Wulfgar, syn Beornegarův, plahočící se hlubokým zimním sněhem a vzdorující vichru nové bouře. Stal se z něj osamělý dobrodruh, který si sám zvolil cestu a ke svému vzrušení zjistil, že stojí za to.

Navzdory chladu a nebezpečí, navzdory pohřešované Colson, Dellyině smrti a Cattiinu vztahu s Drizztem, ovládla Wulfgara čirá radost.

Zastavil se až dlouho poté, co soumrak přešel v noc, když se chladný noční vzduch stal příliš ostrým i pro hrdého syna mrazivé tundry. Utábořil se pod nejnižšími větvemi hustých borovic, za ochrannými stěnami ze sněhu, kde se k němu vítr nemohl dostat. V noci se mu zdálo o stádech karibu a o kočovných kmenech, které táhly za nimi. Představoval si své přátele, všechny, vedle sebe ve stínu Kelvinovy mohyly.

Dobře se vyspal a nazítří vyrazil brzy zrána, pod šedým nebem.

Krajina nebyla Wulfgarovi neznámá, protože strávil v Mitrilové síni dlouhé roky, a už když opouštěl východními dveřmi trpasličí komplex, tušil, kde asi Ivan a Pikl tělo ubohé Delly objevili. Věděl, že se na to místo dostane ten samý den, neustále se ale nabádal k opatrnosti. Opustil přátelské země a od chvíle, co překročil trpasličí zeď na hřebeni, se nacházel mimo civilizaci. Cestou Wulfgar minul několik táborů, nad nimiž se ve vzduchu kroutil tmavý kouř z táborových ohňů, a nemusel jít blíž, aby poznal, že tu táboří orci a mají zlé úmysly.

Byl rád, že i přes den panovalo šero.

Krátce po poledni začalo opět sněžit, nešlo ale o sněhovou bouři z předchozí noci. Chundelaté vločky lehce tančily ve vzduchu a měkce se snášely k zemi, protože jen občas zafoukal vánek. Přestože musel Wulfgar neustále vyhlížet orky a jiná monstra, postupoval rychle a brzy odpoledne se ocitl na kamenitém kopci, odkud měl výhled do údolí ve tvaru misky.

Wulfgar zatajil dech a rozhlédl se. Zpoza protějšího kopce stoupal z táborových ohňů kouř a v malém údolíčku Wulfgar spatřil pozůstatky staršího, opuštěného tábora. I když totiž byla dolina chráněná, předchozího dne si do ní našel cestu vítr a sníh nametl na jihovýchodní konec, čímž její velkou část odkryl. Wulfgar jasně viděl napůl zasypaný kruh z malých kamenů, zbytky táborového ohně.

Přesně jak to Ivan Kamenné rameno popsal.

S těžkým povzdychem se barbar přehoupl přes hřeben a začal pomalu, opatrně šplhat dolů do údolí. Nohama jen šoupal, nezvedal je, byl si totiž vědom toho, že by mohl zakopnout o nějaké tělo pohřbené pod asi stopou sněhu na zemi. Zamířil přímo ke zbytkům ohniště, pak se obrátil směrem, který mu Ivan popsal, a znovu vykročil. Hledal dlouho, nakonec ale objevil namodralou ruku trčící zpod sněhu.

Wulfgar vedle ní poklekl a uctivě z ní smetl bílý poprašek. Nebylo pochyb o tom, že to byla Delly, protože po její smrti před několika měsíci zimní mráz jen zesílil, a tělo proto nezačalo hnít. Tvář měla odulou, ale ne moc, a její rysy nebyly příliš zohyzděné.

Vypadala, jako by mírumilovně spala, a Wulfgara napadlo, že ta ubohá žena podobný klid během života nikdy nezažila.

Když si to uvědomil, ucítil bodnutí viny, protože pravda byla, že v konečném důsledku nesl velkou část viny sám. Vzpomněl si na jejich poslední rozhovory, ve kterých ho Delly jemně, tiše žádala, aby ji odvedl pryč z Mitrilové síně, prosila ho, aby ji vysvobodil ze sevření tunelů vyhloubených trpaslíky.

„Byl jsem ale hloupý,“ zašeptal a něžně ji pohladil po tváři. „Obávám se, že i kdybys byla otevřenější, stejně bych tě neslyšel.“

Vzdala se všeho, aby ho následovala do Mitrilové síně. Její chudý život v Luskanu nebyl sice nijak záviděníhodný, přesto tam Delly Kurtiová měla přátele, kteří jí byli rodinou, teplou postel a dost jídla. Měla toho málo, přesto všechno opustila kvůli Wulfgarovi a Colson a plnila svoji část dohody po celou cestu do Mitrilové síně a i poté.

Nakonec ale selhala. Zčásti za to mohl Cattiin zlý, vnímající meč, to jistě, ale i muž, kterému důvěřovala, že jí bude stát po boku, on ji ale neslyšel a nepoznal její tiché zoufalství.

„Odpusť mi,“ řekl Wulfgar a sehnul se, aby ji políbil na studenou tvář. Zvedl se na kolena a zamrkal, protože šeré denní světlo ho najednou pálilo v očích.

Wulfgar vstal.

„Ma la, bo gor du wanak,“ řekl, což byl starodávný barbarský způsob akceptace odevzdání, rčení, které se nedalo do běžného jazyka přeložit.

Byl to žalm, který říkal, že „svět je takový, jaký je“, jaký ho bohové chtějí mít, a je na lidech, aby ho přijali a vybrali si nejlepší cestu z těch, které jim byly předloženy. Když Wulfgar uslyšel, jak lehce mu trochu škrobený a tvrdší jazyk barbarů Planiny ledového větru splývá ze rtů, zarazil se. Už vůbec tu řeč nepoužíval, a přesto si tak snadno vzpomněl.

S třeskutou zimou okolo, v ostrém, mrazivém vzduchu, a s tragédií, která mu ležela u nohou, se mu ta slova vrátila, nevyžádaná a neodolatelná.

„Ma la, bo gor du wanak,“ zopakoval šeptem a zahleděl se dolů na Delly Kurtiovou.

Pohled mu zalétl přes údolí, ke kouři stoupajícímu z táborových ohňů. Jeho výraz se změnil z grimasy v nestydatý úsměv, v rukách zvedl Aegisův tesák a v myšlenkách se mu vytříbila současná „nejlepší cesta“.

Za severním hřebenem svah dobrých tucet stop prudce klesal, o kousek dál se ale nacházela malá plošina, kamenný sloup s plochým vrškem připomínající gigantický starodávný strom. Hlavní orcký tábor se rozkládal okolo jeho paty, ale první, co Wulfgar spatřil, když vylezl na hřeben, byl stan hlídaný trojicí stráží.

Aegisův tesák prolétl vzduchem, následovaný barbarovým pokřikem jména boha války Tempa. Roztočené kladivo zasáhlo nejbližšího orka do hrudi a srazilo ho přes celou deset stop širokou plošinu, takže rozryl sníh jako příď lodě, načež přepadl vzadu přes její okraj.

Wulfgar byl zatížený vrstvami oděvu a půda pod jeho nohama byla kluzká, proto když se vrhl přes patnáct stop širokou průrvu, která ho od sloupu dělila, praštil se holeněmi do okraje plošiny a upadl do sněhu. Barbar krvežíznivě zařval a začal se válet ze strany na stranu, aby dvěma zbývajícím orkům neposkytl jasný cíl, rychle pod sebe skrčil ruce a zvedl se na nohy. Holeně mu krvácely, necítil ale žádnou bolest, když se vyřítil na nejbližšího orka, který zvedl oštěp, aby ho zastavil.

Wulfgar srazil ubohou zbraň stranou a popadl orka za přední část těžkého kožešinového šatu. Smýkl s ním, druhou rukou ho chytil za rozkrok a zvedl si ho nad hlavu. Poté se otočil ke zbývajícímu orkovi a hodil, poslední ork se ale pod živoucí střelou sehnul, ten letící tak strhl stan a spolu s ním přepadl přes okraj plošiny.

Poslední ork uchopil těžký meč oběma rukama, zvedl ho nad hlavu a bezhlavě zaútočil.

Wulfgar se s podobně dychtivými nepřáteli setkal už dřív, často se totiž stávalo, že se Wulfgar zdál neozbrojen. Jak se ale ork blížil, Aegisův tesák se magicky zjevil ve Wulfgarově čekající ruce a Wulfgar udeřil. Těžká hlava kladiva zasáhla útočícího orka tvrdě do hrudi.

Netvor se zastavil, jako by naběhl do kamenné zdi.

Wulfgar se Aegisovým tesákem ohnal, sevřel ho oběma rukama a připravil se k dalšímu úderu, ork se ale nepohnul, jen tam stál a tupě na něj zíral. Potom netvorovi vyklouzl z rukou meč a spadl na zem za něj. A než mohl Wulfgar znovu udeřit, padl ork na záda.

Wulfgar proběhl kolem něj a přiřítil se k okraji plošiny. Pod ním orci pobíhali sem a tam a snažili se zjistit, jaká hrozba se tak nečekaně objevila. Jeden zvedl luk a zamířil na Wulfgara, ale příliš pomalu, Aegisův tesák už totiž letěl jeho směrem. Válečné kladivo orka skolilo.

Wulfgar se vrhl dolů z plošiny, rovnou přes nejbližší dvojici, která proti němu zvedla oštěpy. Zřítil se na druhou skupinu, která byla mnohem hůře připravená, jednoho orka srazil kolenem, další dva pak svojí vahou. Nějak se mu podařilo udržet se na nohách a odklopýtat z dosahu oštěpů. Využil své setrvačnosti k tomu, aby tvrdou ranou skolil dalšího orka v řadě, jiného chytil a zvedl před sebe jako štít, když vběhl mezi dva zmatené strážce se zvednutými meči.

Vrátil se mu Aegisův tesák a Wulfgar mocným máchnutím srazil celou trojici na zem. Čistě z instinktu se pak zastavil, otočil se a udeřil Aegisem napříč, čímž roztříštil oštěpy a zbraně netvorů, kteří se k němu řítili zezadu. Přemožení orci se zhroutili na hromadu a Wulfgar, který se neodvažoval zastavit, pokračoval dál.

Proběhl stěnou stanu a kladivem serval jelení kůži z dřevěných kůlů. Šoupal nohama a vší silou kopal, rozhodil deky a zásoby a taky dva mladé orky, kteří se s jekotem odplazili.

Wulfgar si uvědomil, že ti dva ho neohrozí, proto se je rozhodl nechat být a raději se postavil dalšímu, který proti němu zvedl zbraně. V běhu roztočil nad hlavou válečné kladivo, až hučelo, jak prořezávalo vzduch. Tři orci uskočili dozadu, jeden ale zakopl a upadl. Upustil zbraň a snažil se odplazit, Wulfgar ho ale tvrdě nakopl do boku a povalil na zem. Ork se tvrdošíjně přetočil na břicho, zvedl se na čtyři a pokusil se vyskočit na nohy a utéct.

Wulfgar napjal obrovské paže, až mu na nich vystouply svaly, zastavil roztočený Aegisův tesák, přesunul ruku vzhůru po rukojeti a udeřil přímo vpřed. Válečné kladivo se odrazilo od orkova ramene, zasáhlo ho z boku do hlavy a netvor padl k zemi a zůstal nehybně ležet.

Cestou kolem na něj Wulfgar pro jistotu dupnul a potom se pustil do pronásledování jeho společníků, kteří zastavili ústup a čekali na něj.

Wulfgar zařval, zvedl Aegisův tesák nad hlavu a dychtivě přijal výzvu. Vrhl se do útoku… koutkem oka si ale něčeho všiml. Nohu v čele zaryl do země, zprudka se zastavil a pokusil se otočit. Uskočil stranou, do boku ho přesto bolestivě škrábl oštěp. Zbraň se mu zamotala do rozevlátého pláště, uvízla v něm a zůstala nešikovně viset. Když se Wulfgar znovu rozběhl, škrábala násada o zem a pletla se mu pod nohy. Mohl jí ale věnovat jen zlomek pozornosti, jeho směrem totiž vylétl druhý oštěp. Wulfgar si přitáhl Aegisův tesák k hrudi, v poslední chvíli ho otočil a odvrátil oštěp stranou. Zbraň ale obranný manévr přeskočila a pleskla Wulfgara do ramene. Jak přes něj letěla, trojhranná hlava rozřízla barbarovi tvář.

Zavrávoral a zakopl o násadu oštěpu, která mu visela z pláště.

Wulfgarovi sloužilo ke cti, že neupadl, ztratil ale rovnováhu, a měl tak úplně špatný postoj i pozici zbraně, když na něj dva nejbližší orci s vytím skočili.

Mávl Aegisovým tesákem před tělem, zleva doprava, a zablokoval seknutí meče, ale spíše paží než kladivem. Zoufale zvedl druhou ruku a natočil válečné kladivo horizontálně, aby odrazil oštěp, kterým bodl další ork.

Útok byl však pouze předstíraný a Wulfgar minul. Ork strhl oštěp zpátky a zakřenil se, což barbarovi prozradilo, že mu nemůže nijak zabránit v tom, aby mu nyní vrazil oštěp do břicha.

Vzpomněl si na Delly, která ležela studená ve sněhu.

Bruenor stál s Catti před východními dveřmi Mitrilové síně. Na sever od nich trpaslíci pilně pracovali na opevnění a zesilovali zeď, která vedla od strmého horského srázu podél skalního výběžku až k řece. Dokud bude zeď zadržovat orky, zůstane klan Válečného kladiva spojený na povrchu se zbytkem Stříbrného pomezí. Převoz přes řeku Surbrin, který se nacházel sotva sto stop od místa, kde Bruenor s Catti stáli, bude opět v provozu, a stejně ho bude potřeba jen krátce. Podpěry pevného mostu už byly na obou březích na místě.

Z jihu se k nim orci dostat nemohli, aniž by o nich věděli několik dní předem, a pochod nerovným terénem by na mnoha místech vystavil armádu nebezpečí. Na březích, a hlavně na opačné straně řeky byly rozestavěny katapulty a další obranné prostředky, takže by každý orcký útok, který by se pokusil využít řeku, skončil pro útočníky katastrofou, stejně jako se to stalo trpaslíkům z citadely Felbar, když se rozhodli připojit k trpaslíkům z klanu Válečného kladiva v jejich pokusu zajistit tento životně důležitý kus území.

Ani Bruenor, ani Catti ale v tu chvíli nevěnovali trpasličímu dílu pozornost. Oba upírali oči i myšlenky daleko na sever, kam tak nečekaně odešel Wulfgar.

„Si připravená vyrazit s ním do Stříbroluní?“ zeptal se Bruenor adoptivní dcery po dlouhé, nepříjemné odmlce, protože věděl, že Catti jímá stejná hrůza jako jeho.

„Noha mě při každém kroku bolí,“ přiznala žena. „Balvan mě dost pochroumal a nejsem si jistá, jestli ještě někdy budu normálně chodit.“

Bruenor k ní otočil zvlhlé oči. Věděl, že má pravdu, protože mu totéž bez obalu řekli i klerici. Cattiino zranění se nikdy úplně nezahojí. Boje v západní vstupní síni způsobily, že bude až do konce života kulhat, a možná hůř. Kněz Kordio Bruenorovi přiznal, že se obává, že Catti nikdy nebude mít děti, obzvláště když se stejně blížila ke konci svých plodných let.

„Přesto jsem připravená vyrazit už dneska,“ prohlásila Catti odhodlaně a bez nejmenšího zaváhání. „Jestli se Wulfgar brzy vrátí, obrátím ho k řece a hned vyrazíme. Je načase, aby se Colson vrátila k otci.“

Bruenor vyloudil široký úsměv. „Rychle to děvče najděte a vraťte se zpátky,“ přikázal. „Myslim, že letos přijde tání brzo a Gauntlgrym čeká!“

„Opravdu věříš, že to byl Gauntlgrym?“ odvážila se Catti zeptat a bylo to poprvé, co někdo položil tuto nejdůležitější otázku přímo ráznému trpasličímu králi. Cestou do Mitrilové síně, před příchodem Oboulda, se jeden z vozů karavany propadl do zvláštní díry, která, jak se ukázalo, vedla do podzemního labyrintu. Bruenor ihned prohlásil, že se jedná o Gauntlgrym, starobylé a dávno ztracené trpasličí město, kde v dobách největší slávy žil klan zvaný Delzoun, společný předchůdce všech trpaslíků na severu, těch z klanu Válečného kladiva i těch z Mirabaru, Felbaru a Adbaru.

„Gauntlgrym,“ potvrdil Bruenor s naprostou jistotou, což stejným tónem tvrdil od chvíle, co povstal z mrtvých. „Moradin mě sem vrátil z nějakýho důvodu, děvče, a v Gauntlgrymu zjistim z jakýho. Tam najdem zbraně, kerýma zaženem ty vošklivý vorky zpátky do děr, vo tom nepochybuj.“

Catti se s ním nemínila hádat, protože věděla, že Bruenor nemá chuť debatovat. O trpaslíkově plánu mluvila dlouze s Drizztem, o možnosti, že díra skutečně vede do ztracených chodeb Gauntlgrymu, a také s Regisem, který procházel starověké mapy a texty. Pravda byla taková, že nikdo netušil, jestli se opravdu jedná o místo, za které Bruenor labyrint považoval.

A Bruenor o tom nemínil diskutovat. Jeho litanie proti temnotě, která padla na kraj, byla jednoduchá, bylo to jedno slovo: Gauntlgrym.

„Zatrolený, paličatý kluk,“ brblal Bruenor, hleděl na sever a myslí byl daleko za zdí, která mu zastírala výhled. „Zbrzdí všecky mý plány.“

Catti se chystala odpovědět, zjistila ale, že nedokáže promluvit přes knedlík, který se jí usadil v krku. Bruenor si sice stěžoval, ale jeho zlost nad tím, že Wulfgarovo zbrklé rozhodnutí vyrazit bez doprovodu na orky obsazené území zpomalí jeho plány, byla popravdě nejoptimističtější reakcí ze všech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Král orků.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.