Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

Upíři z Chicaga

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí *

* Připravujeme

FANTOM Print

2014

Copyright © Chloe Neill, 2009

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-641-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-642-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Psaní je něco jako týmový sport. Jedna osoba sice ťuká do klávesnice, ale jiní přispívají se svými nápady, nabízejí podporu, prodávají výsledný produkt a starají se, aby kniha, která vychází ven ze dveří, byla lepší než ta, která těmi dveřmi přišla. Kousnutí páteční noci věnuji svému týmu přátel a příbuzných, kteří dopomohli Upírům z Chicaga do tiskárny. Patří k nim především: mí úžasní marketingoví odborníci Brooke, Caitlin, Jia a moje matka; má trpělivá editorka Jessica; moje úžasná agentka (a také nová autorka!) Lucienne; dále ti, kteří trpělivě čtou rukopisy, jako jsou Dusan, Jenny, Amy, Anne, Sandi, Jon, Linda a Heather; dále Sara, která se stará o mé autogramiády; a pochopitelně Nate, který mi poskytuje morální podporu, výborné nápady a venčí mi psa.

Část výnosu z prodeje této knihy bude věnována chicagské potravinové bance.

Kapitola 1
Stěhování

konec května

Chicago, Illinois

„Výš, Merit. Dotáhni ten kop. M-hm. To už je lepší.“

Vykopla jsem znovu, tentokrát výš, a snažila se myslet na propnuté špičky, zpevněné břicho, a u toho jsem třepotala prsty, jak naše instruktorka neustále vyžadovala.

Vedle mě hekala moje nejlepší kamarádka a brzo již bývalá spolubydlící Mallory, o poznání méně nadšená, a snažila se o další kopnutí. To hekání se moc nehodilo k jejímu modrému mikádu a klasicky krásné tváři, ale byla tak naštvaná, že asi jinak nemohla.

„Pak mi připomeň, proč jsi mě sem tahala!“ požádala mě.

Naše instruktorka, prsatá blondýna se zářivě růžovými nehty a nemožně ostrými lícními kostmi, tleskala do rytmu a u toho jí poskakovala ňadra. Nešlo se dívat jinam než do jejího výstřihu.

„Přidat, dámy! Chceme, aby všechny oči v klubu visely na našem tělíčku! Makáme!“

Mallory probodla očima instruktorku, kterou jsme si pojmenovaly Aerobic-Barbie, pak zaťala pěsti a bojovně vykročila vpřed, ale já ji chytila kolem pasu dřív, než stihla udeřit ženu, jíž jsme zaplatili za to, abychom se mohly nasoukat do těsných džínů.

„Abraka dabra, dneska žádné bitky,“ varovala jsem ji a použila trošičku ze své dva měsíce staré upíří síly, abych ji udržela na místě, i když se chtěla bránit pěstičkami. Mallory zamručela, ale nakonec se se mnou přestala prát.

Bod pro novou upírku, pomyslela jsem si.

„Co kdybych ji jen tak trochu slušně zmlátila?“ zeptala se a odfoukla zpocený pramen modrých vlasů z čela.

Zavrtěla jsem hlavou, ale pustila ji. „Když zmlátíš cvičitelku, přitáhneš na sebe víc pozornosti, než je zdrávo, Mal. Pamatuj, co říkal Catcher.“

Catcher byl Malloryin drsný přítel. Přimhouřila na mě oči a znovu zavrčela, i když jsem si to vyloženě nezasloužila. Catcher miloval Mallory a Mallory milovala Catchera. Ale to neznamenalo, že ho pořád jenom zbožňovala, zvláště když ona sama byla něco jako nadpřirozená bouře, visící nad naším starým chicagským kamenným domkem. Během jednoho týdne jsem byla nedobrovolně přeměněna v upíra a taky jsme zjistili, že Mallory je čarodějka, jejíž síly jsou zatím ve vývinu. Čarování, černé kočky, menší a větší Klíče – neboli obory magie, a tak podobně.

Tak jo. Prvních pár týdnů v kůži upírky pro mě znamenalo až příliš velký zmatek. Jako Mladí a neklidní, ale s tak trochu mrtvými lidmi.

Mal si stále ještě zvykala na to, že se sama musí potýkat s paranormálnem, a Catcher, který to měl už tak rozlité u Řádu (což je vládnoucí unie čarodějů), držel její magické projevy pěkně na uzdě. Mallory tak trpěla nadpřirozenou frustrací.

My obě jsme byly podobně frustrované, jenže Mallory neměla ani tesáky, ani nemusela poslouchat nafoukaného Mistra upíra na slovo.

Za těchto nepříznivých okolností se nabízela otázka, proč jsme tu s Aerobic-Barbie a necháme se peskovat kvůli držení rukou a třepotání prstů?

Jednoduše řečeno, chtěly jsme si s Mallory ještě užít nějaký ten čas pospolu, utužit vzájemné pouto.

Brzo jsem se totiž měla stěhovat.

„Oukej,“ pokračovala Barbie, „teď si přidáme kombinaci, kterou jsme se naučily minulý týden. Raz, dva a tři a čtyři, pět, šest a sedm, osm.“ Hudba začala bušit až dunět, Barbie se točila a dupala do rytmu silných basů. Opakovaly jsme po ní, jak jsme mohly, a Mallory měla trochu problém nešlápnout sama sobě na nohu. Když jsem si odmyslela tu potupu, že osmadvacetiletá upírka tu poskakuje a třepe rukama, tak jsem mohla aspoň zužitkovat léta své baletní průpravy a taky novou upíří mrštnost.

Barbie sice čišela nadšením, ale fakt, že předvádíme jazzové ruce na hodině hip-hopu, nemluvil zrovna v její prospěch. I tak bylo tohle cvičení lepší než můj obvyklý trénink. Můj výcvik mi dával hodně zabrat, protože jsem teprve před pár měsíci byla jmenována Ochránkyní svého Domu.

Abych to řekla ve zkratce: američtí upíři byli rozděleni mezi Domy. V Chicagu jsme měli tři a já byla iniciována do druhého nejstaršího z nich – Cadoganu. Vzhledem k mému původu mnohé překvapilo (studovala jsem původně postgraduál a středověkou romantickou literaturu), že zrovna mě jmenovali Ochránkyní. Tahle role ze mě totiž dělala něco jako upíří stráž, ačkoli jsem se zatím ještě učila jak na to. (Naštěstí se ukázalo, že zatímco jako člověk jsem byla, řekněme, nepochopená, po proměně v upíra jsem se projevila jako silná.) A moje nová role znamenala, že musím projít výcvikem, a zatímco američtí upíři si chodili v černém sametu a krajkách od Armaniho a používali iPhony, v mnoha ohledech byli velice staromódní, až předpotopní, včetně zbraní. Tudíž jsem se učila, jak zacházet se starodávnou katanou, kterou mi svěřili na ochranu Cadoganu a jeho upírů.

Jelikož Catcher byl čirou náhodou expert přes druhý a čtvrtý Klíč, dostal za úkol připravit mě na upíří souboj. Coby novopečené upírce mi tréninky s ním příliš sebedůvěry nedodávaly.

Aerobic-Barbie se začínala dostávat do hip-hopového varu a její hodina nyní vrcholila složitou krokovou variací, na jejímž konci většina z nás přihlouple koukala do některého ze zrcadel podél stěny tanečního studia. Na závěr své hodiny si zatleskala a oznámila, kdy se konají další hodiny, na které by mě a Mallory musel někdo dotáhnout za vlasy, kopající a křičící.

„Už nikdy, Merit,“ řekla a šla do rohu místnosti, kam si před začátkem hodiny odložila batoh a láhev s vodou. Mohla jsem jedině souhlasit. Tancovala jsem sice ráda, ale mrskání podle Barbie, která nám udílela veselé instrukce a při tom jí poskakovala prsa, mělo s tancem pramálo společného. Spíš šlo o hloubku výstřihu. Já svého tanečního mistra musela respektovat. A Barbie ve mně vzbuzovala všechno možné, jen ne respekt.

Posadily jsme se na podlahu a začaly se připravovat na návrat do normálního světa.

„Tak, slečno upírko,“ zeptala se mě Mallory, „jsi nervózní, že se máš stěhovat do Domu?“

Rozhlédla jsem se a nebyla si jistá, jak moc bych tu měla vykládat o svých upířích záležitostech. Upíři z Chicaga odhalili svou existenci zhruba před deseti měsíci, a bylo logické, že lidé nebyli z toho zjištění moc nadšení. Nepokoje. Panika. Kongresové vyšetřování. A pak se tři chicagské Domy zapletly do vyšetřování dvou vražd. Nejdřív se myslelo, že je spáchali upíři z Cadoganu a nebo od Greyů – nejmladšího chicagského Domu. Jejich Mistrům, Ethanovi Sullivanovi a Scottovi Greyovi, se ta nadměrná pozornost vůbec nelíbila.

Mistrová třetího Domu (což byli Navarrové) byla záludná manipulátorka. To ona zosnovala vraždy. Zároveň byla neskutečně krásná – zcela bez ironie. Jako by vypadla z prostřední dvojstrany časopisu Vogue. Tmavovlasá a modrooká (stejně jako já), ale tak arogantní, že by strčila do kapsy mnohé celebrity a kultovní vůdce.

Lidé byli Celinou Desaulniersovou unešení, fascinovaní.

Byla krásná, měla styl a uměla psychicky manipulovat okolím – a to byla neodolatelná kombinace. Někteří se o ní chtěli dovědět víc, toužili ji častěji vidět i slyšet, a to i přesto, že byla zodpovědná za smrt dvou žen, jejichž vraždy osobně naplánovala a objednala. Ani fakt, že již byla zajata (mimochodem ten, kdo ji chytil, jsme byli já a Ethan) a vydána do Londýna a tam uvězněna Greenwichským prezidiem, orgánem, který vládl upírům v západní Evropě a Severní Americe. My ostatní jsme byli zproštěni viny, protože jsme jí při těch ohavných činech nepomáhali, a nyní jsme mohli zaujmout její místo a stát se zajímavějšími a žádanějšími. Celinino přání se splnilo – stala se malou upíří mučednicí – a my jsme dostali v předstihu jiný vánoční dárek: mohli jsme obsadit prázdné místo na výsluní, které tu po ní zůstalo.

Trička, čepice a vlaječky Greyů a Cadoganů (a pro ty morbidněji založené i Navarrů) se prodávaly po celém Chicagu. Objevily se fanouškovské stránky Domů, samolepky na auta s nápisy „I ♥Cadogan“, a ve městě přibývalo nových upírů.

I když upíři vešli v takovou známost, snažila jsem se nešířit o Domech zbytečně moc informací. Jakožto Ochránkyně jsem totiž byla součástí bezpečnostní složky v Domě. Rozhlédla jsem se tedy po tělocvičně a ujistila se, že jsme samy a zvědavé uši neposlouchají.

„Jestli přemýšlíš, kolik toho můžeš říct nahlas,“ pravila Mallory a odšroubovala víčko lahve s vodou, „vyslala jsem magický impuls, aby ti chudáčkové živáčkové okolo neslyšeli, o čem se bavíme.“

„Opravdu?“ cukla jsem k ní hlavou tak rychle, že mi křuplo v krku a bolestí jsem přimhouřila oči.

Odfrkla. „Jasně. I když mi zakázal používat MAGII na lidi,“ zamumlala a pořádně si lokla vody.

Ignorovala jsem narážku na Catchera – kdybych reagovala na všechny, nikdy bychom se k ničemu nedobraly – a odpověděla jí na otázku, týkající se mého slavného stěhování.

„Jsem trochu nervózní. Ethan a já si poněkud drnkáme na nervy, víš?“

Mallory vypila vodu, otřela si čelo hřbetem ruky a řekla: „Ale co. Jste nejlepší kamarádi.“

„Jenom to, že se nám povedlo hrát Mistra a Ochránkyni už dva týdny, aniž bychom si rozsápali hrdla, neznamená, že jsme nejlepší kámoši.“

To totiž bylo tak. S cadoganským Mistrem – který mě také přeměnil – jsem za poslední dva týdny přišla do kontaktu jen minimálně. Snažila jsem se chovat pokorně a držet tesáky zatažené, a sledovala jsem a učila se, jak to v Domě chodí. Popravdě jsem měla v první řadě problém se samotným Ethanem – přeměnili mě v upíra bez mého svolení a vzali mi lidský život, protože mě Celina naplánovala jako druhou oběť. Jejím poskokům se nepodařilo mě zabít, ale Ethanovi se povedlo mě proměnit a zachránit mi tak život.

Přeměna byla vážně nepříjemná. Z doktorandky jsem se najednou měla předělat na upíří strážkyni, a ten přechod byl přinejmenším rozpačitý. V důsledku toho jsem na Ethanovu adresu pouštěla hodně jedovatých poznámek. Nakonec jsem se rozhodla, že svůj nový život členky upíří komunity přijmu. Přestože jsem si stále nebyla jistá, zda jsem se se svým novým upířím já zcela smířila, zvládala jsem to plus minus dobře.

S Ethanem to však bylo komplikovanější. Sdíleli jsme jisté pouto, fungovala mezi námi silná chemie, a bohužel jsme si taky vzájemně šli na nervy. Choval se, jako by byl přesvědčený, že jsem něco míň. Já si zase v podstatě myslela, že je to nafoukanec, který se zasekl v čase. Tím „v podstatě“ chci říct, že mé pocity byly smíšené – Ethan byl rozhodně pohledný a taky uměl špičkově líbat. Své pocity vůči němu jsem si zatím neutříbila, ale aspoň se mi zdálo, že už jsem ho přestala nenávidět.

To, že jsme se navzájem vyhýbali, pomohlo zklidnit emoce. Výrazně.

„Ne,“ souhlasila Mallory, „ale když se vy dva ocitnete v jedné místnosti, teplota stoupne o deset stupňů, a to o něčem svědčí.“

„Zmlkni,“ řekla jsem, natáhla jsem nohy před sebe a sklonila nos ke kolenům, abych se protáhla. „Všechno zapřu.“

„To nemusíš. Viděla jsem, jak ti zestříbrní oči, když se k němu přiblížíš. To tě prozrazuje dost.“

„Ne tak docela,“ namítla jsem, přitáhla jsem jednu nohu k tělu a znovu se protáhla. Upíří oči stříbrní, když prožívají silné emoce – hlad, zlost, nebo v mém případě blízkost k blonďatému bonbonku jménem Ethan Sullivan. „Ale připouštím, že je svým způsobem k sežrání.“

„Jako slané a octové brambůrky.“

„Přesně,“ řekla jsem a napřímila se. „Tady mě máš, naštvanou upírku, která má prokazovat věrnost pánovi, kterého nemůže vystát. A ty jsi zase skrytá čarodějka, která když si něco přeje, tak se jí to vyplní. My dvě jsme otrokyněmi svobodné vůle: já nemám žádnou a ty jí máš moc.“

Pohlédla na mě, zamrkala a položila si ruku na srdce. „Ty, a že tě mám ráda, Mer, jsi fakticky mrcha.“ Vstala a přetáhla popruh tašky přes rameno. Já udělala totéž a vyrazily jsme ke dveřím.

„Víš,“ pronesla, „ty a Ethan byste si měli koupit takový ten náhrdelník s přívěškem, kde je na jedné půlce srdíčka napsáno ‚nejlepší‘ a na druhé ‚kamarád‘. Mohli byste je nosit na znamení věčné oddanosti.“

Mrskla jsem po ní svůj zpocený ručník. Vyjekla, odhodila ho a svraštila obličej v dětinském zděšení: „Ty jsi fakt jak malá.“

„Modrý vlasy. Nic víc neřikam.“

„Tak mě kousni, mrtvolo.“

Vycenila jsem na ni tesáky a zamrkala. „Neprovokuj, čarodějnice.“

O hodinu později jsem už byla osprchovaná a převlečená do uniformy Cadoganského Domu – přiléhavého černého saka, černého tílka, černých úzkých kalhot – a cpala jsem oblečení do cestovní tašky v pokoji, který se co nevidět stane mou bývalou ložnicí. Na nočním stolku vedle postele stála sklenice krve, kterou mi v nemocničních sáčcích dovážela firma Blood4You, upíří ekvivalent mlékařů. Měla to být moje svačinka na doplnění energie po cvičení. Mallory stála za mnou ve dveřích, modré vlasy rámovaly její obličej. Měla na sobě boxerky a příliš velké tričko s nápisem JEDEN KLÍČ PO DRUHÉM, což pravděpodobně patřilo Catcherovi.

„Nemusíš to dělat,“ řekla. „Nemusíš odcházet.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jestli chci být Ochránkyní, tak musím. A vy dva potřebujete prostor.“ Přesněji řečeno: Catcher a Mallory potřebovali nejen prostor, ale hodně místností, ve kterých mohli dělat randál, obvykle nazí, ačkoli ani to nebylo podmínkou. Neznali se ještě moc dlouho, a už se do sebe zabouchli. Řádili s čirým nadšením a většinou i s holým zadkem. Jako králíci. Neuvěřitelně nabití energií, nehorázně nestydatí, nadpřirození králíci.

Mallory vzala druhou prázdnou tašku ze židle vedle dveří, položila ji na postel a z mého šatníku vytáhla tři páry mých oblíbených bot – pumy Mihara (to byly mé zamilované, k Ethanovu zklamání), červené balerínky a černé lodičky Mary Jane. Zdvihla je, ať to schválím, a když jsem kývla, strčila je do tašky. Následovaly další dva páry. Potom se usadila na postel vedle tašky, hodila nohu přes nohu a tou horní netrpělivě kývala.

„Nemůžu uvěřit, že mě tady s ním necháš. Co si bez tebe počnu?“

Stroze jsem na ni pohlédla.

Obrátila oči v sloup. „Načapala jsi nás jen jednou.“

„Jen jednou jsem vás přistihla v kuchyni, Mallory. Já tam totiž chodím jíst a pít, a řeknu ti, že kdybych nikdy nezahlédla Catcherův holý zadek na podlaze, žila bych šťastný a spokojený věčný život.“ Pak jsem se dramaticky otřásla. Jen jsem to předstírala, protože na něj byla radost pohledět: široká ramena, perfektní svaly, oholená hlava, zelené oči, tetování, vzhled tvrďáka, a navíc čaroděj, a moje spolubydlící se z něj klátila na zem (a taky klátil on ji, jak se ukázalo).

„Ne že by to nebyl pěknej zadek,“ řekla.

Složila jsem jedny kalhoty a uložila je do tašky. „Jeho zadek je skvělej a já jsem za tebe šťastná. Jen ho už nemusím vidět nahého. Nikdy. Opravdu.“

Zasmála se. „Jako fakticky?“

„Jako fakticky.“ Zakručelo mi v žaludku. Pohlédla jsem na Mallory a obočím jsem škubla ke sklenici krve na nočním stolku. Zakoulela očima a ukázala na ni.

„Pij, pij,“ řekla. „Předstírej, že jsem fanouškem Buffy a děsně žeru nadpřirozeno.“

Pozvedla jsem sklenku a ironicky na ni pohlédla: „To přesně jsi.“

„Já neříkala, že mi dá práci to předstírat,“ podotkla.

Usmála jsem se a napila se ze sklenky krve, mírně ohřáté v mikrovlnce, kterou jsem si vylepšovala tabascem a tomatovou šťávou. Byla to sice pořád krev, s divnou kovovou příchutí, navíc načichlá plastovým sáčkem, ale ostatní přísady ji trochu pozvedly. Olízla jsem si horní ret a vrátila skleničku na noční stolek.

Prázdnou.

Musela jsem tedy mít větší hlad, než jsem si myslela. Vinila jsem z toho Aerobic-Barbie. Raději jsem si do tašky nastrkala tucet cereálních tyčinek, které jsem si do budoucna mohla dát k svačince a vyhnout se tak šanci, že se mé hladové zuby potkají s Ethanovým krkem.

„Když je řeč o Catcherovi,“ spustila jsem, když jsem zahnala nejhorší hlad, „kde je Pan… Romantický dneska večer?“

„V práci,“ řekla. „Tvůj děda ho pěkně prohání.“

Zmínila jsem se o tom, že Catcher pracuje pro mého dědečka? Během toho jednoho bouřlivého týdne, kdy začalo mé nadpřirozené drama, jsem taky zjistila, že můj dědeček, Chuck Merit, muž, který mě v podstatě vychoval, ve skutečnosti vůbec nebyl ve výslužbě. Dříve sloužil u chicagské policie, a my jsme věřili, že je v penzi. Ve skutečnosti ho před čtyřmi lety požádali, aby se stal ombudsmanem, neboli prostředníkem mezi městskou radou – vedenou pohledným starostou Sethem Tatem – a nadpřirozenou populací v Chicagu. Všechny možné nadpřirozené bytosti – upíři, čarodějové, kožoměnci, vodní nymfy, fae a démoni – ti všichni si chodili k mému dědečkovi pro pomoc. Tedy – k němu a jeho třem asistentům – včetně Catchera Bella. Krátce poté, co jsem se stala upírkou, jsem navštívila dědečka v jeho kanceláři na South Side, seznámila se s Catcherem, následně se Catcher seznámil s Mallory, a zbytek už byla hanbatá historie.

Mallory chvíli mlčela, a když jsem se koukla, co se děje, přistihla jsem ji, jak si utírá slzu z tváře. „Víš, že mi budeš chybět, že jo?“

„Prosím. Bude ti chybět fakt, že si teď můžu dovolit platit nájem. Začínala sis zvykat na utrácení Ethanových peněz.“ Cadoganové mi platili, což byl jeden z důsledků mé upíří přeměny.

„No, ty krvavý peníze, to byla výhoda. Bylo fajn, že nemusím dřít pro toho chlapa jako kůň.“ Mallory měla prosklenou kancelář s výhledem na Michigan Avenue, takže hodně přeháněla. Zatímco já studovala postgraduál a četla středověké texty, Mallory pracovala jako manažerka v reklamce. Teprve nedávno jsme se dověděly, že tuhle práci získala díky svému rozvíjejícímu se čarodějnickému umění. Dopomohla si k ní silou vůle, a tohle zjištění příliš neposílilo její ego. Domnívala se, že ji získala díky své kreativitě a dovednostem. Momentálně čerpala nastřádanou dovolenou, během níž se chtěla naučit zacházet se svou nově objevenou magií.

Přihodila jsem do tašky několik časopisů a propisek. „Ber to z té lepší stránky: nebudeš mít v lednici žádné pytlíky s krví a v noci se budeš moct muchlovat se sexy svalovcem. To vůbec není špatné.“

„Stejně je to narcis.“

„A ty jsi do něj blázen,“ podotkla jsem a prohlížela si svou knihovničku. Vzala jsem několik příruček, taky knihu pohádek v ošoupaných kožených deskách, kterou jsem měla už od dětství, a taky nejdůležitější, nejnovější přírůstek do své sbírky: Kánon, neboli Průvodce severoamerickými Domy. Dala mi ho Helen, cadoganská prostřednice, pověřená tehdy úkolem doprovodit mě domů po mé přeměně. Každý nový upír si měl Kánon přečíst. Ta bichle byla dobré čtyři palce tlustá, z čehož jsem hodně stránek přečetla důkladně a zbytek zběžně. Záložku jsem stále měla někde v osmé kapitole: „Jedeme celou noc.“ (Názvy kapitol musel snad vymýšlet nějaký sedmnáctiletý kluk.)

„A je to tvůj narcis,“ připomněla jsem jí.

„Fakt můj? Jupí,“ odvětila suše a zakroutila prstem ve vzduchu, jako když se raduje, že ten nejlepší dárek je opravdu pro ni.

„Bude vám tu spolu fajn. Jsem si jistá, že se navzájem zabavíte,“ řekla jsem, sundala z poličky figurku Ryna Sandberga1 s velkou hlavou a opatrně ji vložila do tašky. Kvůli mé nové alergii na slunce jsem si už nemohla užívat slunečných dnů na stadionu Wrigley, ale ani jako upíra mě neopustila láska ke Cubs.

Rozhlížela jsem se po pokoji a přemýšlela nad tím vším – ať se to týkalo Cubs, nebo ne – co tady nechávám. Nebrala jsem si s sebou do Cadoganu vše. Částečně z obavy, že Ethana uškrtím a oni mě z Domu vyhostí, a částečně proto, že nechat tu část svých věcí znamenalo, že tu mám pořád ještě kousek domova, místo, kam se mohu uchýlit, kdyby pro mě život mezi upíry – a vedle Ethana – začal být neúnosný. Malloryin nový spolubydlící tolik místa nepotřeboval – svoje krámy už si dávno nanosil k Mal do ložnice.

Zapnula jsem tašky a s rukama v bok jsem se podívala na Mallory. „Myslím, že jsem připravená.“

Povzbudila mě úsměvem, a mně se povedlo nezačít bulet, i když jsem měla slzy na krajíčku. Tiše vstala a objala mě. Já ji pevně stiskla – svou nejlepší kamarádku, svou sestru.

„Mám tě ráda, víš?“ řekla.

„Já tebe taky.“

Pustila mě a obě jsme si utíraly oči. „Zavoláš mi, viď že ano? Dáš mi vědět, jestli jsi v pořádku.“

„Jasně že jo. A stěhuju se jen na druhý konec města. Neodjíždím někam do Miami.“ Hodila jsem si jednu tašku přes rameno. „Víš, vždycky jsem si představovala, že jestli se někdy budu stěhovat, tak proto, že dostanu nějakou úžasnou nabídku jako učitelka někde v malém městečku, kde jsou samé superinteligentní, výjimečné osobnosti.“

„V Heuréce?“ nadhodila.

„Nebo ve Stars Hollow.“

Mallory souhlasně zamručela a zvedla druhou tašku. „Myslela jsem si, že se vystěhuješ, až tě zbouchne nějakej jednadvacetiletej studentík, utečete spolu na Bora-Bora a budete vychovávat svoje bejby na ostrově.“

Zastavila jsem se na půli cesty ke dveřím a ohlédla se na ni: „To je dost ujetý, Mal.“

„Ty jsi hodně studovala,“ řekla a protáhla se kolem mě na chodbu. „Já měla čas vymýšlet blbiny.“

Slyšela jsem, jak schází ze schodů, ale zastavila jsem se ve dveřích pokoje, který býval můj od té doby, kdy jsem se před třemi lety vrátila do Chicaga. Naposledy jsem se podívala na starý nábytek, omšelé křeslo i tapety s obrovskými růžemi a zhasla.

Kapitola 2
Domov je tam, kde má člověk srdce, nikoli tam, kde přespává

Dobře, tak jsem prokrastinovala. Tašky jsem měla naházené na zadním sedadle svého hranatého oranžového volva, ale místo abych zamířila přímo do Domu Cadoganů, projela jsem kolem svého nového domova v Hyde Parku a pokračovala na jih. Ještě jsem nebyla úplně připravená překročit práh Cadoganu jako jeho oficiální obyvatelka. A co víc – dědečka jsem neviděla už skoro týden, a tak jsem se rozhodla být hodná vnučka a navštívit ho v kanceláři na South Side. Mí prarodiče mě vlastně vychovali, protože rodiče, Joshua a Meredith Meritovi, se raději věnovali budování svého postavení a vymetání společenských akcí v Chicagu. Návštěva u dědečka byla tedy tím nejmenším, co jsem mohla udělat.

Kancelář ombudsmana nebyla nic úchvatného: jen nízká cihlová budova uprostřed dělnické čtvrti s malými krychlovými domky, úhlednými dvorky a pletivovými ploty. Zaparkovala jsem volvo před kanceláří, vystoupila a připásala si katanu. Pochybovala jsem o tom, že bych ji v dědečkově kanceláři potřebovala, ale kdybych sem přišla bez řádné výzbroje, Catcher by to určitě vyžvanil Ethanovi. Ne že by byli vyloženě kámoši, ale o mně se, jak se zdálo, bavili velmi rádi.

Bylo skoro jedenáct, ale v těch několika kancelářských oknech se svítilo. Kancelář ombudsmana, alespoň dle mého dědečka, sloužila zájmům nočních bytostí. To znamenalo třetinové směny pro mého dědečka, jeho sekretářku Marjorie, Catchera a Jeffa Christophera, dědečkovu druhou pravou ruku. Jeff byl blíže neurčený kožoměnec a počítačový génius. A taky měl pro mě obrovskou slabost.

Zaklepala jsem na zamčené hlavní dveře a čekala, až mě někdo pustí dovnitř. Zpoza rohu vyšel Jeff, mířil ke mně chodbou a na tváři mu rozkvetl úsměv. Byl to vytáhlý hubeňour s přerostlými hnědými vlasy, a dnes večer měl na sobě svůj obvyklý oděv – khaki kapsáče a košili s dlouhými rukávy, vyhrnutými až k loktům.

Když došel ke dveřím, vyťukal na klávesnici bezpečnostní kód, otočil zámkem a otevřel mi.

„Nemohlas beze mě vydržet?“

„Už se mi trochu stýskalo,“ řekla jsem, vešla dovnitř a on mi podržel dveře. „Už je to – jak dlouho? Skoro týden?“

„Šest dní, dvacet tři hodin a asi dvanáct minut.“ Zakódoval a zamknul dveře a pak se na mě opět zakřenil. „Ne že bych to počítal.“

„Ó, samozřejmě že ne,“ souhlasila jsem, když mě doprovodil chodbou do kanceláře, kterou obýval spolu s Catcherem. „Nad takové věci jsi příliš povznesen.“

„Ano, velmi,“ souhlasil, vešel do kanceláře a posadil se za jeden ze čtyř kovových psacích stolů, které snad pamatovaly ještě konec druhé světové války a stály v malé místnosti ve dvou řadách za sebou. Na Jeffově stole se rozprostírala složitá soustava klávesnic a monitorů jako pro Frankensteina, a na tom všem sedělo plyšové zvíře, o němž jsem se dověděla, že má představovat Cthulhu od H. P. Lovecrafta.

„Jak šla hodina stepu?“ zeptal se sarkastický hlas z druhého konce místnosti. Ohlédla jsem se a uviděla Catchera, sedícího za stolem naproti Jeffovi, s rukama složenýma za oholenou hlavou. Před ním ležel otevřený laptop. Měl zelené oči a pěkně tvarované rty a usmíval se. Catcher mě sice rozčiloval – byl to drsný, náročný trenér, ale jedno jsem mu musela nechat: byl doopravdy pohledný. Žádný div, že z něj Mal byla celá pryč.

„Hodina hip-hopu,“ opravila jsem ho, „ne stepu. A byla to náhodou sranda. Tvoje drahá málem zmlátila cvičitelku do bezvědomí, ale jinak se nic moc nedělo.“ Opřela jsem se bokem o jeden ze dvou prázdných kovových stolů. Nebyla jsem si úplně jistá, proč jsou tu vlastně čtyři stoly. Catcher a Jeff byli jedinými zaměstnanci v téhle kanceláři, protože dědeček a Marjorie měli stoly jinde. Catcher s Jeffem reprezentovali chicagskou komunitu čarodějů a kožoměnců, a dědeček využíval ještě upířího informátora, ale tento upír pracoval v utajení a kanceláři se vyhýbal, nebo vyhýbala, kvůli zachování klidu mezi Domy. Takže tu stůl neměl. Nebo neměla. Pohlaví jsem neznala, ale zajímalo mě to.

Catcher se na mě podíval. „Málem zmlátila instruktorku, říkáš?“

„No, chtěla, ale ani se jí nedivím. Aerobic-Barbie se dá vydržet maximálně pět minut. Díky mým skvělým vyjednávacím schopnostem však na pěsti nedošlo.“ Chodbou se ozvaly kroky a já se podívala ke dveřím, kde stanul dědeček ve své obvyklé kostkované flanelové košili a usedlých kalhotách. Na nohou měl boty s tlustou podrážkou.

„Když už je řeč o výtečných vyjednávacích schopnostech,“ řekla jsem a seskočila ze stolu. Dědeček natáhl ruce, abych ho šla obejmout. A tak jsem šla a pevně ho stiskla, zároveň jsem však dávala pozor, abych mu nedopatřením nezlámala žebra. Přece jen jsem teď jako upír měla mnohem větší sílu. „Ahoj, dědo.“

„Holčičko,“ řekl a políbil mě na čelo. „Jak se má moje nejoblíbenější nadpřirozená občanka, když je takový pěkný jarní večer, co?“

„Tohle zamrzí, Chucku,“ řekl Catcher a založil paže na hrudi. „Myslel jsem, že tvůj nejoblíbenější nadpřirozeňák jsem já.“ Sušeji už to říct nemohl.

„Vážně,“ přidal se Jeff a pohledem jezdil mezi monitory. „My se tady dřeme ve dne v noci…“

„V podstatě,“ skočil mu Catcher do řeči, „jen v noci.“

„V noci,“ dodal mírně Catcher. „Snažíme se, aby všichni ve Větrném městě byli šťastní, snažíme se udržet nymfy v lajně,“ kývl hlavou k plakátům se spoře oděnými ženami, které lemovaly stěny kanceláře. Byly to říční nymfy – malé, prsaté, okaté, dlouhovlasé ženy, které ovládaly ramena řeky Chicago. Taky to byly, jak jsem v den svých osmadvacátých narozenin měla možnost vidět, pěkné hysterky. Předvedly v domě mého dědečka pořádné divadlo. Pohádaly se, protože milenec jedné z krásek ji podvedl s jinou nymfou. Byla to kočičí bitva a přehlídka ženských proporcí, tekly u toho potoky slz, nadávalo se a škrábalo se nehty. A překvapivě to zarazil náš nenápadný Jeff. (Ne že bych chtěla šířit drby, ale Jeff to s těmi dámami podezřele uměl.)

„A všichni víme, jak to může být těžké,“ řekla jsem a zamrkala na Jeffa. Tomu rozpačitě zčervenaly tváře.

„Co tě sem přivádí?“ zeptal se dědeček.

„Počkat, počkat, dostal jsem tohle,“ vložil se do toho Catcher, vzal ze stolu obálku, přitiskl si ji na čelo, zavřel oči a dělal, že věští. „U Merit nastane velká změna… směrovacího čísla.“ Otevřel oči a připlácl obálku zpátky na stůl.

„Jestli jsi chtěla dojet do Hyde Parku, tak jsi přejela moc na jih.“

„Prokrastinuju,“ přiznala jsem se. Totéž jsem dělala i noc před svou komendací, kdy mě uvedli do Domu. Hledala jsem útočiště u přátel a příbuzných, kterým na mně záleželo, než jsem se stala součástí něčeho, co mělo navždy změnit můj život.

Taktéž dnes v noci.

Catcherův výraz změkl. „Jsi už úplně sbalená?“

Kývla jsem. „Všechno je v autě.“

„Budeš jí chybět.“

Přikývla jsem. Nepochybovala jsem o tom, ale byla jsem ráda, že to slyším i od něj. Jelikož to nebyl žádný sentimentální měkkota, jeho slova měla skutečnou váhu.

Dědeček mi položil ruku na rameno. „Zvládneš to, holčičko. Znám tě – jsi schopná a tvrdošíjná – a tyhle vlastnosti Ethan nakonec ocení.“

„Za nějakou dobu,“ zamumlal Catcher. „Za dlouhou, dlouhou, hodně dlouhou dobu.“

„Miliardy let,“ souhlasil Jeff.

„My nesmrtelní,“ připomněla jsem jim a ukázala na sebe prstem, „máme času habaděj. Kromě toho mu to nehodlám nijak usnadnit.“

„Nemyslím, že to bude problém,“ řekl dědeček a zamrkal na mě. „Mohla bys udělat něco pro dědího a něco Ethanovi předat?“

Zrudla jsem, když mi připomněl slovo „dědí“ – přezdívku, kterou jsem mu dala jako dítě. Neuměla jsem vyslovit „dědeček“.

„Jistě,“ řekla jsem. „Ráda.“

Dědeček kývl na Catchera. Ten otevřel rozvrzaný šuplík, vytáhl tlustou hnědou obálku převázanou červeným provázkem. Nebyl na ní žádný adresát, jen razítko s velkými černými slovy „DŮVĚRNÉ“ a „ÚROVEŇ 1“. „Úroveň 1“ byla pro ombudsmana obdoba označení „přísně tajné“. Toto byl jediný druh informací, o něž se dědeček se mnou odmítal dělit.

Catcher mi podal obálku. „Dobře ji opatruj.“

Kývla jsem a vzala mu ji z ruky. Byla těžší, než jsem čekala, a byla napěchovaná pořádným stohem papírů. „Předpokládám, že kurýrka nemá právo nakouknout dovnitř?“

„Uvítali bychom, kdybys to nedělala,“ pravil dědeček.

„Tak se alespoň,“ vložil se do toho Catcher, „nebudeme muset uchýlit k fyzickému násilí. Naše vztahy by se tím značně zkomplikovaly, když jsi Chuckova vnučka.“

„Myslím, že jí můžeme důvěřovat,“ pravil dědeček hlasem suchým jako topinka, „ale vážím si tvé oddanosti.“

„Maličkost, Chucku. Maličkost.“

S obálkou v ruce jsem si řekla, že je nejvyšší čas přestat prokrastinovat a opravdu se už vypravit do Domu. Mohla jsem se aspoň těšit, že poprvé uvidím svůj nový pokoj.

„Takže tímto,“ řekla jsem, „se s vámi třemi loučím.“ Ohlédla jsem se na dědečka a zvedla obálku. „Doručím ji, ale asi budu za svou snahu potřebovat maličkatou odměnu.“

Chápavě se usmál. „Masový knedlík?“

Znal mě jako své boty.

Říkali tomu „ztratit jméno“. Aby se někdo stal upírem a mohl vstoupit k některému z Domů a stát se tak členem jedné z nejstarších organizovaných (a donedávna tajných) společností na světě, musel se nejprve vzdát své identity a zcela se podřídit. Vzdát se příjmení na důkaz oddanosti bratrům a sestrám. Bývalé příjmení nahradilo jméno příslušného Domu, který se měl stát jakousi novou rodinou. Myslím, že já jsem byla takovou zvláštní výjimkou: původně jsem se jmenovala Meritová, ale už léta se mi říkalo prostě „Merit“, takže mi toto jméno zůstalo jako křestní i po komendaci.

Podle Kánonu (4. kapitola: „Upíři – kdo je na vrcholu?“) znamenala tato dobrovolná ztráta příjmení, že jste se začali učit zásadám upířího společenství. Společným obětem. Úctě k vedení. Zodpovědnosti – nikoli původní lidské rodině, nýbrž nové, s tesáky. Mistři upíři si samozřejmě směli své příjmení vzít zpátky. Proto se našemu Mistrovi, který držel otěže Cadoganského Domu, říkalo Ethan Sullivan, a ne jenom Ethan.

A když už přišla řeč na Sullivana, je nutno zmínit nejdůležitější zásadu upířího bratrstva: lezení do zadku výše postaveným upírům.

Právě na takové patolízalské misi jsem momentálně byla.

No, byla jsem na kurýrské misi. Ovšem vzhledem k příjemci zásilky k tomu lezení do zadku neodmyslitelně patřilo.

Ethanova kancelář byla v prvním patře Cadoganského Domu. Když jsem tam dorazila se svými taškami, dveře byly zavřené. Chvíli jsem počkala, než jsem zaklepala. Odkládala jsem nevyhnutelné. Když jsem se konečně rozhoupala, z kanceláře se ozvalo jen: „Vstupte.“ Otevřela jsem a vešla.

Ethanova kancelář, stejně jako zbytek Cadoganského Domu, byla elegantně až okázale vyzdobená, jak se na takovéhle adrese v Hyde Parku slušelo. Napravo byl stůl, nalevo sedací souprava a na protějším konci místnosti, před okny se sametovými závěsy, gigantický zasedací stůl. Podél stěn byly vestavěné police na knihy, plné starožitností a dalších předmětů, upomínajících na Ethanovu 349 let dlouhou existenci.

Ethan Sullivan, hlava Cadoganského Domu a Mistr, který mě přeměnil v upíra, seděl za stolem s tenkým mobilem u ucha a oči zapichoval do stohu papírů před sebou. Papíry měl před sebou snad pokaždé; takové povolání Mistra musela provázet administrativní zátěž.

Ethan měl na sobě dokonale střižený oblek a pod ním sněhobílou košili, svrchní knoflík měl rozepnutý, takže byl vidět zlatý medailon, který upíři nosili na znamení příslušnosti k Domu. Jeho vlasy, zlatě blond a po ramena, byly dnes rozpuštěné, zastrčené za uši.

Ačkoli jsem to hrozně nerada přiznávala, Ethan byl krásný. Bezchybná tvář, výrazné lícní kosti, ostře řezaná brada, zářivě smaragdové oči. Stejně dokonalé měl i tělo, ze kterého jsem většinu nedopatřením zahlédla, když si Ethan užíval s Amber, svou někdejší cadoganskou milenkou. Amber, jak jsme bohužel krátce poté zjistili, pomáhala Celině v její snaze ovládnout chicagské Domy.

Shlédl na tašky v mých rukou. „Stěhuješ se sem?“

„Ano.“

Ethan kývl. „Dobře. To je správný krok.“ Jeho tón nebyl pochvalný, nýbrž povýšený, jako by byl zklamán, že mi to trvalo tak dlouho – necelé dva měsíce – než jsem přijala Cadogan za svůj domov. Nebyla to nečekaná reakce.

Kývla jsem a snažila se přehlížet, jak je protivný. Věděla jsem, kde jsou hranice trpělivosti čtyři sta let starého Mistra upíra, i když jsem se jich často dotýkala.

Položila jsem tašky, rozepnula u jedné zip, vytáhla důvěrnou obálku a podala mu ji. „Ombudsman mě požádal, abych ti tohle doručila.“

Ethan se zatvářil překvapeně, ale obálku si vzal. Vymotal provázek z malého plastového disku, vložil prst pod záhyb a nahlédl dovnitř. Jeho tvář se trochu uvolnila. Netušila jsem, co mu ombudsmanova kancelář mohla sdělovat, ale asi se mu to líbilo.

„Jestli je to všechno,“ řekla jsem a kývla k taškám na zemi.

Jen na mě pohlédl, víc nic. „Můžeš jít,“ řekl nezúčastněně, vytáhl papíry z obálky a začal jimi listovat palcem.

Během prvních týdnů po uvedení do Domu jsme se s Ethanem moc nevídali. Naše opětovné shledání proběhlo taky v klidu, a tak se zdálo, že to zvládnu.

Když jsem splnila povinnost, zamířila jsem do prvního patra, kde se nacházely kanceláře cadoganského personálu. Vyhledala jsem Heleninu kancelář. Seděla za stolem v úhledném růžovém kostýmku. Očividně se na ni nevztahovala cadoganská pravidla oblékání, podle nichž se chodilo výhradně v černé. Její kancelář byla úplně stejně růžová. Na dřevěných poličkách stály pečlivě vyrovnané barevné šanony a na stole měla také pořádek: zápisník, kelímek na tužky a kalendář, v němž měla vše krasopisně různobarevně zaznamenané.

Zrovna telefonovala, princeznovské sluchátko přiložené k perfektnímu stříbrnému mikádku. Taky měla dokonalou manikúru.

„Děkuji vám, Priscillo. Jsem velice vděčná. Na shledanou.“ Opatrně položila sluchátko, spojila dlaně a usmála se na mě. „To byla Priscilla,“ vysvětlila. „Jednatelka Domu Navarrů. Plánujeme pro naše Domy společnou letní slavnost.“ Obezřetně se podívala k otevřeným dveřím a naklonila se ke mně. „Musím říct,“ svěřila mi, „že tvůj vztah s Morganem dokázal ve vztazích mezi Domy zázraky.“

Morgan Greer byl teď můj rádoby přítel a taky nový Mistr Navarrského Domu. Tuto pozici získal, když byla Celina zajata. Povýšil tak ze své funkce Sekundanta na Mistra. Podle toho, co jsem stihla pochytit, byl Sekundant něco jako upíří viceprezident. U Cadoganů zastával funkci Sekundanta muž jménem Malik. Zdálo se, že většinou funguje někde v zákulisí, ale bylo jasné, že Ethan na něj spoléhá a důvěřuje mu.

Dlužila jsem Helen zdvořilé chování, a tak jsem se usmála a neopravila ji, když vyslovila slovo „vztah“.

„Jsem ráda, že jsem mohla pomoci,“ řekla jsem a kývla k taškám v rukou, „mám tu tašky, ukázala bys mi můj pokoj?“

Zářivě se usmála. „Samozřejmě. Tvůj pokoj je ve druhém patře, v zadním křídle.“

Navzdory těžkým taškám mi ramena klesla úlevou. Ve druhém patře Cadoganského Domu se nacházela knihovna, jídelna, slavnostní taneční sál a několik dalších prostor. Ani jednou z nich však nebylo Ethanovo apartmá. To bylo ve třetím patře. Znamenalo to, že nás bude dělit celé jedno patro. Chtělo se mi skákat radostí. V daný okamžik to ale nešlo, a tak jsem si jen v duchu šťastně zavýskla.

Helen mi podala tmavomodré desky s kulatou cadoganskou pečetí. „Tohle jsou zásady naší rezidence, mapky, informace o parkování, jídelníček v kantýně a tak dále. Většina informací je samozřejmě dnes už dostupná i online, ale rádi dáváme podřízeným upírům tištěné podklady.“ Vstala a s očekáváním na mě pohlédla. „Můžeme?“

Kývla jsem, opět zvedla tašky a následovala ji chodbou a dál nahoru po úzkém schodišti. Došly jsme do druhého patra, zabočily, pak ještě jednou a brzy jsme stály před dveřmi z tmavého dřeva, na nichž visela malá tabulka.

MERIT, OCHRÁNKYNĚ, stálo na jmenovce hned nad tabulkou.

Helen sáhla do kapsy u sáčka, vytáhla klíč a strčila ho do zámku. Vzala za kliku, otevřela dveře a vešla dovnitř.

„Vítej doma, Ochránkyně.“

Kapitola 3
Druhé největší monstrum Ameriky

Vešla jsem dovnitř, položila tašky a rozhlédla se. Byla to malá, čtvercová, jednoduše zařízená místnost. Stěny byly obloženy tmavým dřevem asi do výšky opěradla židle a ze stejného dřeva byla i naleštěná podlaha. Přímo naproti dveřím bylo okno se skládacími okenicemi. Nalevo stála postel s tepaným kováním, vedle ní malý noční stolek a pod oknem křeslo. Napravo byly dvoje dveře, z nichž jedny v celé výšce pokrývalo zrcadlo. Mezi nimi stála skříňka a napravo od dveří na chodbu stála knihovnička.

V podstatě se to podobalo pokoji na koleji.

Pro osmadvacetiletou upírku.

„Potřebuješ ještě něco?“

Usmála jsem se na Helen. „Ne, děkuji. Jsem vděčná, že jste mi zařídili pokoj tak rychle.“ Rovněž moje sítnice, do níž byl vypálen obraz Catcherových a Malloryiných milostných scén, byla vděčná.

„V pořádku, drahoušku. Jídla se podávají v kantýně za soumraku, v půlnoci a dvě hodiny před svítáním.“ Podívala se na hodinky. „Už jsi propásla druhé jídlo a na třetí je ještě trochu brzy. Mohu ti opatřit něco k snědku?“

„Ne, děkuji. Vzala jsem si něco s sebou.“ Nejen něco – nejlepší domácí masový knedlík, který se v téhle části Chicaga vůbec sežene. Ráj.

„Nuže, pokud zjistíš, že něco potřebuješ, kuchyňky na každém patře jsou vždycky dobře zásobené a v chladničkách je krev. Budeš-li potřebovat něco, co nenajdeš v kuchyňce, požádej obsluhu.“

„Jistě. Ještě jednou díky.“

Helen odešla a zavřela za sebou dveře. To, co jsem po jejím odchodu uviděla, mě hlasitě rozesmálo. Na vnitřní straně dveří visel plakát někoho z Domu Navarrů, konkrétně Morgana v džínech a přiléhavém černém termotričku. Měl černé boty, paže zkřížené na prsou a na zápěstích kožené pásky. Nechával si narůst vlasy a na obrázku byly divoce rozcuchané kolem krásného obličeje s výraznými lícními kostmi, s dolíčkem v bradě, svůdnýma modrýma očima, klenutým tmavým obočím a nekonečně dlouhými řasami.

Helen očividně kooperovala s navarrskou jednatelkou víc než jen v otázce letního pikniku. Přepadla mě touha si do někoho rýpnout, a tak jsem vytáhla z kapsy mobil a vyťukala Morganovo číslo.

„Morgan,“ ozvalo se.

„Ano,“ řekla jsem, „ráda bych mluvila s tím, kdo mi sem nechal poslat dost neslušnou fotku jednoho z Navarrů. Je to takový plakát, asi šest stop na výšku, a na něm ten fešák, ten jejich Mistr se zasněnýma očima.“

Uchechtl se. „Takže už jsi našla můj dárek na uvítanou?“

„Není trochu divné, když navarrský upír věnuje dárek na uvítanou zrovna cadoganské upírce?“ zeptala jsem se a nakoukla při tom do dveří po pravé straně pokoje. Ty první vedly do malé šatny s tuctem dřevěných ramínek. Druhé vedly do malé koupelny s vanou na nožičkách a umyvadlem na podstavci.

„Není, pokud jde o nejhezčí cadoganskou upírku.“

Odfrkla jsem a zase dveře zavřela, pak jsem přenesla tašky k posteli. „Nemyslíš si, doufám, že ti tohle jen tak projde.“

„Copak jsme nebyli na té večeři v sobotu?“

„Pokud si vzpomínám, tak ano.“

„Takže mi to nakonec projde.“

Sarkasticky jsem odfrkla, ale měl pravdu.

„Musím už jít. Za pár minut mám schůzku,“ řekl, „a ten Mistr, který sem přijde, je pěkný parchant.“

„Mm-hm. To se vsadím. Tak si to užij.“

„Vždycky si to užívám. Jménem Domu Navarrů a Severoamerického registru upírů doufám, že tě v Cadoganském Domě čeká mnoho plodných dní. Mír s tebou. Nechť dlouhý život…“

„Sbohem, Morgane,“ řekla jsem se smíchem, zaklapla mobil a strčila ho zpátky do kapsy.

Dalo by se polemizovat s tím, zda mě Morgan do našeho prvního rande vmanipuloval. Byl to důsledek politického kompromisu (a k tomu před zraky padesáti upírů). Ale od prvního oficiálního rande uběhlo už pár týdnů, a jak jsem podotkla, vyrazili jsme si spolu od té doby párkrát na pizzu. Neudělala jsem nic extra, abych ho odradila, na druhé straně jsem se ho ani nesnažila navnadit. Morgan se mi líbil, to zase ano. Byl zábavný, okouzlující, inteligentní a opravdu hezký. Ale já se nemohla zbavit pocitu, že s ním sice chodím, ale nedokážu překonat neviditelnou zeď, nedokážu se uvolnit.

Možná za to mohla chemie. Možná jsem byla jen ostražitá, protože byl od Navarrů a já byla Ochránkyně našeho Domu, což automaticky předesílalo, že mám být ve střehu a vždy připravena chránit Cadogany. Možná za to mohl fakt, že první schůzka proběhla poté, co si můj souhlas vynutil před Ethanem, Scottem Greyem a Noahem Beckem (vůdcem chicagských nezávislých upírů), a polovinou Cadoganského Domu.

Jo, tím to mohlo být.

Možná v tom bylo něco hlubšího: jakkoli se to mohlo zdát ironické, možná mě nerajcovala představa, že mám chodit s upírem, navíc když se k tomu přidruží všechny ty politické tahanice a taky moje zašmodrchané emoce.

Myslím, že z jednoho z těchto důvodů se mi to zdálo divné, a i když se mi jeho společnost líbila, nedokázala jsem se tomu poddat, a bylo jedno, jak moc je Morgan nadšený.

Bylo jasné, že dneska tenhle oříšek nerozlousknu, a tak jsem to vyhnala z hlavy a zamířila zpátky k taškám, které teď ležely ještě zavřené na malé posteli. Otevřela jsem je a dala se do práce.

Začala jsem vytahovat knihy, psací potřeby, různé cetky, a naskládala je do polic. Toaletní potřeby šly do koupelnové skříňky a oblečení, které šlo složit, do malého prádelníku mezi dveřmi. Sukně a kalhoty jsem pověsila na ramínka v šatně a pod ně jsem ledabyle naházela boty.

Když byly tašky prázdné, zapnula jsem je, ale v jedné vnitřní kapsičce jsem něco nahmátla. Sáhla jsem dovnitř a našla malý balíček v hnědém papíře. Zvědavě jsem sloupla pásku a rozbalila ho. Uvnitř byl rámeček a v něm plátýnko s křížkovou výšivkou: UPÍŘI JSOU TAKY LIDI.

I když jsem si nebyla jistá, jestli tomu věřím, jako překvapení a dáreček do bytu to vůbec nebylo špatné. Ocenila jsem hlavně ten nápad a řekla si, že nesmím zapomenout poděkovat Mal, až ji uvidím.

Zrovna jsem složila prázdné tašky a strčila je do spodního šuplete v prádelníku, když mi zavibroval pager u pasu. Pagery byly nutnou výstrojí cadoganských strážců. Měly zajistit, že budeme rychle reagovat, pokud upírům nastane naléhavá situace. Teď, když jsem byla oficiální obyvatelkou Domu a nemusela překonávat dvacetiminutovou cestu po městě – jsem mohla reagovat v rekordním čase.

Odepnula jsem pager a koukla na displej. Stálo na něm: OPS, 911.

Byl to stručný a jasný vzkaz. Nastala výjimečná situace, a tak jsme se měli sejít v pohotovosti v operačním středisku, centru strážců v suterénu Cadoganského Domu. Zastrčila jsem pager zpátky do pouzdra, vzala katanu v pochvě a zamířila dolů.

Je mi fuk, jestli tě fotí, žádají o podpis nebo tě zvou na panáka! Tohle – je – absolutně – nepřijatelné.“

Luc, velitel cadoganské jednotky strážců, se na nás mračil. Ukázalo se, že k té výjimečné situaci, ačkoli zřejmě naší vinou, došlo za denního světla. Toto kázání mělo být už jen nepříjemným důsledkem.

A tak jsme tu seděli kolem přetechnizovaného zasedacího stolu v operačním středisku se špičkovou technologií a mnoha obrazovkami: Peter, Juliet, Lindsey, Kelley a já, neboli strážcové (a jedna Ochránkyně), kteří měli zabezpečit zdraví a pohodu cadoganských podřízených upírů.

Všichni jsme teď dostávali kázání od blonďatého kovboje s neposlušnými vlasy, kterého kdysi někdo přeměnil v upíra. Vyčítal nám, že jsme „lajdáci, kterým nová popularita stoupla do hlavy“.

Řekněme, že lásku nám zrovna neprojevoval.

„Děláme, co můžeme,“ namítla Juliet, trochu potrhlá zrzka, která měla jako upírka odžito mnohem víc křížků než já za svůj bývalý lidský život. „Reportéři minulý týden pronásledovali Lindsey,“ řekla a ukázala na další strážkyni. Lindsey byla blonďatá, hubatá, a díkybohu na mé straně.

„Ano,“ řekl Luc a zvedl ze stolu výtisk Chicago World Weekly.

„O tom máme důkazy.“ Natočil noviny tak, abychom se všichni mohli podívat na Lindsey, které byla věnována fotografie přes celou obálku. Blond vlasy měla vyčesané do svého obvyklého culíku, na sobě značkové džíny, jehlové podpatky a obrovské sluneční brýle. Zachytili ji v pohybu, jak se usmívá na někoho mimo objektiv. Náhodou jsem věděla, že ten, na koho se usmívá, je jeden z nejnovějších cadoganských upírů stejně jako já. Lindsey – k Lucovu velkému znechucení – se začala s Connorem stýkat krátce po iniciačním obřadu.

„Tohle nevypadá jako vhodná cadoganská uniforma,“ předhodil jí Luc.

„Ale ty džíny jsou super,“ zašeptala jsem.

„Vždyť vím,“ zazubila se na mě Lindsey. „A ještě k tomu byly ve slevě.“

„Když budeš špulit svou rozkošnou prdelku na obálce Weekly, tak si mé srdce nezískáš, bloncko,“ řekl Luc.

„Takže můj plán vyšel.“

Luc se zamračil a zjevně mu docházela trpělivost. „Tohle je skutečně nejlepší, co můžeš pro svůj Dům udělat?“

Lindseyino chronické podráždění se v mých očích dalo srovnat jedině s hlubokou vášní, ale z jejího nenávistného pohledu to nebylo poznat. Vztyčila ukazovák a začala odpočítávat:

„Tak za prvé: já se nikoho neprosila, aby mě fotil. Za druhé: neprosila jsem se, aby mě někdo fotil, a za třetí jsem se neprosila, aby mě někdo fotil.“ Pak povytáhla obočí. „Teď už je to jasné? Jestli si někdo představuje, že se fotografům dá vyhnout, tak spadl z višně.“

Luc zamumlal cosi o neukázněných podřízených a prohrábl si vlasy. „Lidi, jsme na rozcestí. Zveřejnili naši existenci, vyšetřoval nás Kongres, a teď nám za krk dýchají paparazziové. Taky jsme zjistili, že za pár týdnů poctí naše město svou návštěvou sám vůdce Severoamerické centrální.“

„Keene přijede sem?“ zeptal se Peter. „Do Chicaga?“ Peter se naklonil a lokty opřel o stůl. Peter byl vysoký, hnědovlasý, hubený a vypadal na třicet. Oblékal se dokonale a vystupoval jako muž, kterému v životě (lidském i tom dalším) protekly rukama hromady peněz.

„Do Chicaga,“ potvrdil Luc. „Lidé možná nevědí, že kožoměnci existují, ale my ano – naneštěstí pro všechny.“

Mezi strážci se ozvaly posměšky. Upíři a kožoměnci nebyli zrovna přátelé, a napětí narůstalo – také jsem slyšela o tom, že Gabriel se chystá do našeho města, aby je prověřil jako budoucí místo pro konání konference svých kožoměnců. Kolem té návštěvy se rojily různé zvěsti. Možnost, že se kožoměnci sejdou v Chicagu ve velkém, způsobila, že cadoganští strážci dostávali každý den nějaké hlášky.

„Podívejte, nebuďme naivní. Nebudeme předstírat, že tahle sláva bude trvat věčně, že? Lidi – a teď se neuraz, Ochránkyně, protože tebe přeměnili teprve nedávno – jsou dost vrtkavá banda. Už jsme viděli, co se stane, když se na nás naštvou.“

Luc měl na mysli Čistky neboli upíří verzi honu na čarodějnice. V Evropě došlo ke dvěma, první se udála v Německu v roce 1611 a druhá ve Francii v roce 1789. Tisíce upírů, tvořících nemalou část evropské populace, byly při těchto dvou čistkách zahubeny: probodnuty kůlem, páleny, rozpárány a ponechány napospas smrti. Kožoměnci o druhé Čistce věděli, ale nezakročili; odtud pramenila nenávist mezi těmito dvěma rody.

„A teď přichází pointa,“ řekl Luc. „Zjistili jsme, že Weekly plánuje rozsáhlou a důkladnou reportáž o ilegálních aktivitách upírů.“

„Ilegálních?“ zeptala se Kelley. „Co děláme ilegálního?“

„To se právě budeme snažit zjistit,“ řekl Luc a ukázal na strop. „Za pár minut mám schůzku s vaším a svým Mistrem. Než ale budu mít příležitost pohovořit s naším nejvyšším, dovolte mi, abych vám připomněl několik věcí, které evidentně připomenout potřebujete.

Naším úkolem je,“ pokračoval Luc, „udělat svého Mistra šťastným, ne přidělávat mu starosti. Jelikož se podle toho nechováte, budete se od této chvíle považovat za zástupce Cadoganského Domu v lidském světě. Z toho důvodu se budete chovat, jak se na cadoganské upíry sluší a patří.“ Přimhouřil oči a zadíval se na Lindsey. „A jestli to znamená, že nebudete hýřit do časných ranních hodin s upířími nováčky, tak prosím.“

Vrhla na něj zlověstný, nasupený pohled, ale zdržela se poznámek.

Luc, očividně spokojený, že jí to nandal, se obrátil zpátky k nám. „Vše, co uděláte mimo Dům, vrhá světlo na nás všechny, zvláště když jsme teď takové sousto pro novináře. To znamená, že můžete být pozváni na pohovor kvůli záležitostem Domu nebo upírů.“

Otevřel šanon, ležící před ním, vytáhl stoh papírů a podal ho Lindsey, která seděla nejblíž k němu. Vzala si jeden a zbytek poslala dál.

„‚Předmět debaty‘?“ zeptala se Kelley v reakci na název dokumentu. Kelley byla zvláštní, exotická kráska: bledá pleť, vlasy černé jako uhel a trošičku šikmé oči. A ty teď vypadaly naprosto lhostejné k listu papíru, který držela opatrně v konečcích prstů.

„Předmět debaty,“ potvrdil Luc kývnutím. „Tohle jsou odpovědi, k nimž jste oprávněni – a když říkám ‚oprávněni‘, myslím tím, že se od vás vyžadují. Když se vás reportér pokusí zatáhnout do nějakého politicky citlivého dialogu, odpovíte takhle. Přečtěte si je, naučte se je nazpaměť a přesně odříkejte. Rozuměli?“

„Ano, pane,“ odpověděli jsme jako poslušný sbor.

Luc se ani neobtěžoval nějak reagovat, jen vstal a začal listovat zbytkem materiálů, které měl před sebou naskládané na stole. Pochopili jsme, že schůzka je u konce, a odsunuli jsme židle. Já jsem vstala, složila papír a už jsem se chystala k odchodu, když mě Luc oslovil.

Vstal, šel ke dveřím a pokynul mi dvěma pokrčenými prsty, že mám jít za ním.

Sakra. Věděla jsem, že to přijde. Ale dvakrát za jeden den?

„Ochránkyně, ty jdeš se mnou,“ řekl a já pomalu vydechla a začala se psychicky připravovat na jednání s nejtvrdohlavějším upírem na světě.

„Pane,“ řekla jsem, strčila si papír do kapsy a urovnala katanu u pasu. Lindsey se na mě soucitně usmála, což jsem přijala kývnutím hlavy, a následovala jsem Luca. Vrátili jsme se po schodech do prvního patra, mířili po chodbě do Ethanovy kanceláře a našli tam zavřené dveře. Luc je bez okolků otevřel. Upravila jsem si sako svého černého kostýmu a šla za ním dovnitř.

Ethan telefonoval. Kývl na Luca, pak na mě, a zvedl ukazováček na znamení, že hovor nebude trvat dlouho.

„Samozřejmě,“ řekl. „Naprosto chápu.“ Ukázal na dvě židle před svým stolem. Luc poslušně usedl na židli napravo, já nalevo.

„Ano, ctihodnosti,“ řekl. „V tomto okamžiku již ty informace sedí přede mnou.“ Ethanovi se coby Mistrovi Cadoganského Domu říkalo uctivým oslovením „můj pane“, ale co je „ctihodnost“, to mi bylo záhadou. Pohlédla jsem na Luca.

Naklonil se ke mně: „Darius,“ zašeptal a já kývla, jako že chápu. To bude Darius West, předseda Greenwichského prezidia.

„Uvažovali jsme o tom,“ řekl Ethan, pokyvoval hlavou a cosi zapsal do tabletu na stole, „ale jste si vědom toho rizika? Já osobně bych se přiklonil k tomu, že ne.“ Dál pokyvoval a pak jeho ramena ztuhla a vzhlédl.

Přímo ke mně.

„Ano,“ řekl Ethan a propichoval mě uhrančivě zelenýma očima, „jistě tento tah můžeme vyzkoušet.“

Instinktivně jsem polkla. Možnost, že ten „tah“, který hodlají vyzkoušet, jsem já, mě příliš neuklidňovala.

Luc se ke mně opět naklonil: „Ať je to, co je to, nebude se ti to líbit.“

„Opravdu ne,“ tiše jsem souhlasila. Následovalo dalších pár minut kývání a stvrzování, a pak se Ethan rozloučil. Položil sluchátko a pohlédl na nás s tenkou vráskou mezi obočím. Už jsem ji znala. To nebylo dobré znamení.

„Chicago World Weekly,“ spustil, „se zjevně zajímá o aktivity upírů, a nyní se zaměří na naše mejdany. Zveřejní tři články na pokračování, každý týden jeden, a začnou s tím příští pátek.“

„Sakra,“ řekl Luc a vyměnil si s ním vážný pohled, který značil, že ví, proč je to problém.

Tipovala jsem, že tohle byly ty detaily, na které Luc čekal. Mně to bohužel nic neříkalo. O upířích mejdanech jsem už slyšela, Catcher se o nich jednou zmínil, ale odmítl mi říci podrobnosti. Zkoušela jsem následně hledat v Kánonu, ale bez úspěchu. Ať se na těch mejdanech dělo cokoli, upíři nebyli příliš sdílní.

Zvedla jsem ruku. „Mejdany? Proč se zajímají o naše večírky?“

„Večírky ne,“ pravil Luc. „To označení si půjčili lidi od nás. Mejdany jsou v nadpřirozeném světě rozhodně o tom, že se sejde velký počet lidí, ale jsou o moc…“ odmlčel se a nervózně se zavrtěl na židli, podíval se na Ethana a ten se koukl zase na mě.

„Krvavější,“ pronesl Ethan věcně. „Jsou krvavější.“

Mejdany, jak mi Ethan vysvětlil, byly upíří verzí flash mobs. V podstatě se jednalo o masové krmení. Upíři dostali echo (pochopitelně elektronicky), kdy a kam se mají dostavit, a tam na ně čekala skupina lidí. Lidí, kteří na nás věřili ještě před tím, než se světu oficiálně oznámila naše existence. Lidí, kteří nám chtěli být nablízku, vychutnat si temné, zakázané ovoce.

Samozřejmě že s nynějšími samolepkami na auta, vlaječkami a Lindseyinou novou pozicí přední upírky z titulní strany jsem si nebyla jistá, jak moc je to ovoce temné a zakázané.

„Chtějí být součástí našeho světa, vidět a být viděni,“ pravil Ethan, „ale netouží nutně mít naše tesáky zaryté v krční tepně. To se ale přesně děje. Pití.“

„Hodování,“ dodal Luc.

„Někteří lidé ale s pitím jistě souhlasí,“ nadhodila jsem a těkala očima mezi Lucem a Ethanem. „Chci říct, že se na takovou upíří hostinu dostaví dobrovolně. Není to tak, že míří na zahradní party. A všichni jsme viděli Underworld. Jsem si jistá, že existují lidé, které takové věci… lákají.“

Ethan přikývl. „Někteří lidé souhlasí, protože se chtějí mezi upíry začlenit, věří, že získají pozici jakýchsi renfieldů – sluhů – nebo protože je to eroticky přitahuje.“

„Myslí si, že je to sexy,“ zjednodušil to Luc.

„Věří, že koketovat s naším světem je sexy,“ opravil ho uštěpačně Ethan. „Ale mejdany se konají mimo dohled Mistrů, upíři si je pořádají na vlastní pěst. Když někdo souhlasí, že stráví nějaký čas ve společnosti upírů, možná má na mysli jeden dva doušky. Pokud je ale upír ochoten účastnit se aktivit takového ražení – aktivit, které Domy zakazují – pravděpodobně nevyslyší přání člověka, který ho žádá, aby přestal pít.“ Vážně na mě hleděl. „A víme, jak zásadní je souhlas člověka, když je v sázce krev.“

O souhlasu jsem něco věděla. Já sama nic takového dát nestihla. Ethan mi věnoval nesmrtelnost, aby mě zachránil před Celiinými poskoky, a jelikož se musel rozhodnout ve zlomku vteřiny, neměl čas čekat na nějaké mé vyjádření. Chápala jsem takhle násilný čin, který přišel s nevyžádaným kousnutím… zvláště když upír neměl zájem jen o jeden nebo dva doušky.

„A co hůř: když jim odsajou několik pint krve,“ řekl Luc, „upíři často pomocí uhranutí donutí lidi zapomenout, co se jim vlastně stalo. Zapomenout na nadpřirozený útok. A ruku na srdce – upíři, kteří chodí na mejdany, obvykle nejsou na vrcholu upířího potravního řetězce. To znamená, že nejsou ani příliš dobří ve schopnosti někoho uhranout.“

Schopnost uhranout člověka – dostat ho pod svou kontrolu – byla znakem psychických upírů, oplývajících velkou duševní silou. Dalšími druhy upírů byli stratégové (uměli vyjednávat) a fyzičtí upíři (měli tělesnou sílu). Já bych neuhranula ani mouchu, i když jsem se o to minimálně několikrát pokusila. Zároveň se zdálo, že jsem vůči uhranutí také odolná, což byl jeden z mnoha důvodů, proč mě Celina Desaulniersová neměla příliš v lásce. Byla to uhrančivá královna, a muselo jí být hodně proti srsti, že jí vzdoruju a nechci se jí podvolit.

Abych to shrnula: nejenže se lidé nevědomky stávali upířími svačinkami, ale pachatelé ještě k tomu nebyli schopní upíři. Zdálo se, že lidé příliš neuvítají ani jedno z toho. Ani mně se to nelíbilo, a to jsem už skoro dva měsíce člověkem nebyla. Lidé přistoupili na život vedle nás za předpokladu, že většina upírů již od lidí nepije, nýbrž využívá krve, která byla darována nebo prodána a doručována ve sterilních plastikových sáčcích firmami jako Blood4You. Jen čtyři ze dvanácti amerických Domů, včetně Cadoganu, se stále ještě nevzdaly rituálu pití přímo od člověka. Jenže ti, kteří to pořád ještě takhle dělali, tak činili v oficiálně schválené formě – uvnitř Domu, a poté co byla provedena náležitá kontrola, podepsány a ověřeny formuláře. V trojím vyhotovení. (Mně osobně byla představa, že piju z něčeho jiného než ze sáčku, psychicky a emocionálně velmi vzdálená.)

Bohužel upíři, kteří pili od lidí, byli odsuzováni, nebo tak alespoň vypadal obrázek, který vytvořila Celina, když zorganizovala vystoupení upírů na veřejnost. Avšak upíři, kteří ve velkém a bez dohledu vysávali lidi, i když jim k tomu lidé dali svolení, se ve vztahu k veřejnosti rovnali číhající noční můře.

Upíři, kteří se rozhodli pít od lidí, měli správně dodržovat veškerá bezpečnostní opatření, a tak jsem si neodpustila otázku: „Které Domy se účastní těch mejdanů?“

„Teoreticky žádné,“ zamumlal Luc a Ethan na to souhlasně přikývl.

„Jak víš, pití od lidí praktikuje už jen hrstka Domů,“ odvětil Ethan. „Ani jeden z Domů však neschvaluje mejdany.“

„Mohou za tím být neposlušní upíři z Domů, nebo taky Zbloudilí,“ dodal Luc. Zbloudilí znamenali malou skupinu upírů, kteří se odmítli stát součástí systému Domů. „Možná taky toulaví upíři, kteří se různě stěhují mezi městy, nebo dokonce zeměmi. Když dáš tyhle skupiny dohromady, dostaneš slušnou porci žíznivých upírů a naivních lidí, kteří po nich touží. Zlá kombinace.“

Zkřížila jsem paže a pohlédla na Ethana. „Chápu vaše obavy, ale je nějaký důvod, proč se Ochránkyně Domu dovídá o mejdanech až teď?“

„Není to věc, kterou se chlubíme,“ odvětil mírně Ethan. „Ale teď, když o tom víš, věříme, že nám můžeš posloužit.“ Vytáhl šedivé desky a položil je navrch stohu papírů na stole. Otevřel je a vytáhl sešité dokumenty. Byla k nim připojená malá fotografie.

„Domníváme se, že reportér momentálně zkoumá, co jsou zúčastněné osoby zač.“ Ethan zvedl fotku a natočil ji na mě. „Věřím, že vy dva se znáte.“

Opatrně jsem si od Ethana vzala obrázek a koukala na známou tvář. „Ahoj, Jamie.“

Kapitola 4
Výbor pro plánování večírků

„Je to nejmladší Breckenridge,“ řekla jsem Ethanovi a Lucovi, kteří se točili na židlích a sledovali, jak přecházím po Ethanově kanceláři sem a tam. „Nejmladší ze čtyř synů.“ Zastavila jsem se, dívala se na fotografii a snažila se spočítat, kolik jim je. „Nicholas je o tři roky starší. Pak je Finley, a nejstarší je Michael.“

„Nicholas je stejně starý jako ty?“ zeptal se Ethan.

Pohlédla jsem na něj. „Ano. Dvacet osm.“

„A jak dlouho jste vy dva spolu chodili?“

Odolala jsem nutkání zeptat se, odkud ví, že jsem s Nicholasem něco měla, ale pak jsem si vzpomněla, že Ethan má asi kontakt na mého chamtivého otce a stejně tak rád o mně něco zjišťuje. Napadlo mě, jestli by zrovna Ethan nemohl být dědečkův tajný informátor. Přinejmenším měl velmi kvalitní přístup k informacím.

„Skoro dva roky. Na střední,“ řekla jsem.

Nicholas Etherell Arbuckle Breckenridge (jeho bratři i já jsme ho kvůli tomu jménu trýznili) byl chlapec snů: hnědé vlnité vlasy, modré oči, v našem školním představení hrál Romea a taky vydával školní noviny. Byl zábavný, sebevědomý, a když člověk nepočítal Michaela a Finleyho, taky dědicem Breckenridge Industries.

Tu firmu založil jejich pra-pra-pradědeček. Vyráběla stavební ocelové komponenty. O Breckenridgeových se říkalo, že jim patří značná část Smyčky 2 . Jejich chlapci neměli ničeho nedostatek, ale přesto byli vychováváni tak, aby nakládali se svými penězi velmi rozumně. Státní škola, brigády na střední škole, vysokou si museli financovat sami. Po vysoké se Michael a Finley věnovali rodinné firmě, zatímco Nick nechal nejdřív ekonomky, pak práv, a nakonec vystudoval žurnalistiku na Northwestern University. Následně se vydal na cestu napříč subsaharskou Afrikou, aby zde zkoumal vliv západní medicíny na zdejší podmínky. Když se vrátil do Států – už s Pulitzerovou cenou – nastoupil jako zpravodaj u New York Times.

Jamie byl naproti tomu černou ovcí rodiny, ačkoli ovce jsou užitečnější, neboť produkují vlnu. Podle toho, co jsem slyšela, když se paní Breckenridgeová svěřovala mé matce na nějakém setkání jednoho z jejich neodmyslitelných klubů – golfového, knižního, plesového, cestovatelského, klubu přátel chřestu a kdovíčeho ještě – Jamieho doma považovali za vyžírku, který tu a tam koketoval s nápady, jak rychle zbohatnout: internetové obchody, takové ty tutovky, z nichž většina vyšuměla stejně rychle jako jeho pomíjivý zájem pracovat. Překvapovalo mě, že Ethan s Lucem si mysleli, že nikoli Nick, ale zrovna Jamie má na svědomí ten domnělý článek o upírech.

Opřela jsem se o zasedací stůl a prohlížela si Jamieho fotku. Vysoký, tmavovlasý stejně jako jeho bratři. Vyfotili ho, jak jde po ulici v džínech a tričku a mobilem v ruce. Fotka byla pořízena zřejmě před jakýmsi barem v sousedství, ačkoli jsem nepoznala, kde to je. Výraz v jeho tváři byl každopádně nezaměnitelný: vypadal odhodlaně, ostatně takhle jsem ho znala odjakživa.

Podívala jsem se na Ethana. „Jak to, že se proměnil z flákače v novináře, který bude brázdit ulice a hrát si na Jerryho Springera3?“

„Lucu,“ vybídl ho Ethan.

„Takže nejdřív: byla to opravdu tak razantní změna?“ zeptal se Luc. Vstal od stolu, šel k policím na knihy, o nichž jsem věděla, že je v nich vestavěný bar, a když mu Ethan kývl, nalil si do baňaté skleničky zlatavou tekutinu – asi skotskou whisky. Pozdvihl sklenku směrem k Ethanovi, kterého to gesto trochu pobavilo, a napil se.

„Doneslo se nám, že pan Breckenridge vyvíjí na Jamieho jistý tlak, aby něco v životě dokázal,“ řekl Luc. „Taťulda evidentně poukazoval na Nicholase jako na vzor, kterak si dobře vést i bez ochranných křídel rodiny, a Jamieho se to dotklo. Podle našeho názoru si usmyslel, že když se velký bratr dokáže uživit jako novinář, proč ne on?“

Zamračila jsem se. „Asi jo. Ale tohle mi k Jamiemu vůbec nesedí. Že by chtěl trumfnout Nicholase a dal se kvůli tomu k bulváru? A bez urážky – ještě k tomu vyšetřoval upíry?“

„Nejen upíry,“ poznamenal Ethan a opřel se pohodlně do židle. „Upíří celebrity.“

„Nebo ještě líp, krvesaje, kteří zneužívají bezbranné smrtelníky.“ Luc se skleničkou v ruce se posadil na gauč z měkké kůže v levé části kanceláře. „Neradi bychom, aby se článek s takovým titulkem šířil po městě. Přesně takovým článkem by si však mladý Breckenridge udělal dobré jméno.“

„Zvláště když to bude on, kdo odhalí druhou největší senzaci od doby, kdy jsme vyšli na veřejnost – když začne rozhlašovat, že upíři jsou skutečně tím zlem, za které jsou odpradávna považováni,“ pravil Ethan, vstal a vydal se též k baru. Nenalil si však nepochybně drahý drink, nýbrž otevřel malou ledničku a vytáhl něco jako krabici s džusem. Jelikož Ethan byl ten typ, který i hotdog jí stříbrným příborem z porcelánového talířku, usoudila jsem, že v tom džus není. Blood4You obvykle rozesílá zboží v plastových nemocničních sáčcích. Asi rozšířili sortiment.

„Žádný Nicholas s celou svou slavnou Pulitzerovou cenou,“ pokračoval, „ale Jamie. Nejmladší Breckenridge a muž, který se nemůže chlubit ani akademickými tituly, ani závratnou kariérou.“ Když Ethan vyslovil svou teorii, vzal do pusy plastové brčko, strčené do „krabice od džusu“.

„Koktejl,“ pravil a olízl si náhle povytažený špičák. Srdce mi vzrušeně poskočilo. Pil a jeho oči zůstávaly zelené na znamení toho, jak dobře umí ovládat své emoce i hlad.

Ethan vypil krev za několik vteřin, zmačkal krabičku a hodil ji do stříbrného odpadkového koše. Viditelně posilněn strčil ruce do kapes u kalhot a opřel se o skříňku. „Naše popularita nemůže trvat věčně,“ řekl. „V případě těch vražd jsme měli štěstí, protože většina lidí ochotně soustředila svůj hněv na Celinu, zatímco nás ostatní akceptovala. Představa magie a světa, v němž je více, než je možno spatřit pouhým okem, je pro mnoho lidí stále velice lákavá.“

Ethanův výraz potemněl. „Lidé se však také bojí toho, čemu nerozumějí. Tomu strachu se nebudeme moci vyhýbat navěky. Každá popularita s sebou nese i kritiku a budí závist. Lidé to mají zkrátka v povaze.“ V tu chvíli zvedl hlavu a pohlédl na mě. Zajiskřilo mu v očích, hlubokých, ledově zelených, a já věděla, že se začíná dostávat k jádru věci.

Hlubokým, smrtelně vážným hlasem řekl: „Setrváváme v různých spojenectvích, Merit, a udržujeme si konexe, abychom se ochránili. Pojistili si co nejvíce výhod, které budou nezbytné k tomu, abychom přežili, zachovali sebe i naše Domy.“ Udělal pauzu. „A ty máš konexe.“

„Do háje,“ zamumlala jsem a zavřela oči. Věděla jsem, co ode mě bude chtít.

„Vyrůstala jsi s Breckenridgeovými. Vaše rodiny se přátelí. Ať se ti to líbí, nebo ne, jsi součástí jejich světa.“

Cítila jsem, jak se mi ježí všechny chlupy, srdce bije rychleji. Už jsem se začínala potit, a to se ještě nedostal k tomu hlavnímu. „Ty víš, že nejsem jako oni.“

Povytáhl jedno blond obočí. „Nejsi jako oni? Ty jsi oni, Merit. Jsi dcera Joshuy a Meredith a bývalá přítelkyně Nicholase Breckenridge. Narodila ses do toho světa. Patřila jsi tam.“

„Patřila, a opustila ho. Takže jsem tam vlastně nepatřila,“ připomněla jsem mu a na protest zvedla prst. „Jsem doktorandka. Tedy byla jsem. Až do tvého výletu do kampusu.“ V tu chvíli ztuhl v obličeji, ale já pokračovala. „Netančím waltz. Nenávidím víno a ty příšerné maličké předkrmy. A jak moc dobře víš, je mi fuk, jestli mám na nohou nejnovější značkové boty.“ Tvářil se stále stejně neoblomně, takže můj vztek nezabral. Změnila jsem tedy taktiku a zkusila to selským rozumem. „Já mezi ně nikdy nezapadnu, Ethane, a oni to vědí. Vědí, že já a moji rodiče si nejsme blízcí. Žádné informace z nich nedostanu a nepomůžou mi dostat se blíž k Jamiemu.“

Ethan mě snad minutu mlčky sledoval, přestal se opírat o bar a šel ke mně. Když byl asi stopu ode mě, zkřížil paže a díval se na mě ze své výšky více než šesti stop.

„Doktorandka už nejsi. Je jedno, kým jsi byla. Teď jsi někdo jiný.“

Chtěla jsem se dohadovat, ale varovně povytáhl obočí. Jsem sice mezi upíry nováček, ale přísahala jsem, že budu sloužit jemu a Domu. A především jsem ho už viděla bojovat. Byla jsem ochotná otestovat, kam až můžu zajít, ale dobře jsem věděla, kde je dělící čára. A když Ethan promluvil, okamžitě jsem měla jasno, proč je hlavou Cadoganského Domu a proč zrovna on byl zvolen vůdcem a ochranitelem této skupiny upírů. Mohla jsem mít vůči Ethanovi stovky výhrad, ale on si uměl udělat pořádek.

„Nejenže jsi jeho dcera. Jsi cadoganská upírka. Jsi Ochránkyně tohoto Domu. Když vejdeš do místnosti plné těch lidí, budeš vědět, že nejsi jednou z nich – ty jsi teď totiž něco víc. Jsi upír, patříš k historickému rodu a máš historickou pozici. Jsi mocná a máš dobré konexe, a když už ne díky svému otci, tak aspoň díky dědečkovi. Nejsi nic víc a nic míň, Merit, než přesně to, co jsi. Otázka zní, jestli se rozhodneš to udělat, nikoli jestli to můžeš udělat.“

Zvedla jsem k němu oči. Vyklenul jedno obočí jako výzvu a mluvil dál. „Nařkla jsi mě, že ti prý nevěřím. Jestli se tohle dostane do tisku a noviny začnou dělat z chicagských upírů démony, manipulátory a predátory, jsme všichni ztraceni. Kdo ví, čemu budeme čelit potom? Další Čistce? Snad ne. Ale třeba výslechům? Vězení? Podezírání a zákazům? Nepochybně ano. Ale jestli se můžeš přiblížit Jamiemu, stát se jeho zdrojem informací, pomoci mu pochopit, kdo opravdu jsme, nebo ještě lépe – přesvědčit ho, aby celou tu reportáž nechal plavat, pak máme daleko lepší vyhlídky. Když už nic jiného, můžeme aspoň ty nelichotivé články trochu pozdržet. Oslovil jsem tě, Merit, protože máš k tomu ty nejlepší konexe. Jamie tě zná už z dřívějška a bude schopen pochopit, že jsi pořád stejně slušná a dobrá, i když ses stala jednou z nás.“

„Christine má taky vhodné konexe,“ podotkla jsem, protože jsem si vzpomněla na jednu ze svých kolegyň podřízených upírek, které byly iniciovány tutéž noc jako já. Byla dcerou chicagského advokáta Dashe Dupreeho, a přestože stejně jako všichni podřízení upíři i ona ztratila výsadu používat příjmení, patřila pořád k rodině Dupreeových, která zaujímala přední místo mezi chicagskou smetánkou.

„Christine to udělat nemůže. Ty máš dost síly na to, aby ses sama ubránila, ale ona ne.“ Ethan, s pažemi stále založenými na prsou, se ke mně sklonil a zašeptal mi do ucha: „Já ti buď můžu přikázat, abys to udělala jako součást role, kterou jsi přijala při komendaci do tohoto Domu, nebo na to můžeš přistoupit sama a dobrovolně.“

Opět se narovnal a jeho pohled zřetelně vypovídal o tom, jak moc mám na vybranou. Dopřál mi pocit volby, ale byla pravda, že jsem před ním, Lucem a ostatními složila přísahu, že budu chránit Dům, což v tomto případě znamenalo tolik: nosit Dolce & Gabbana a účastnit se slavnostních večeří.

Ech. Slavnostní večeře. Škrobení lidé. Nepohodlné boty. Sluhové, kteří se chovají jako cvičené opice. A tak jsem se v duchu rozloučila se svými pátečními večery a řekla si, že to překousnu. „Dobře. Udělám to.“

„Věděl jsem, že s tebou mohu počítat. A ještě to má jednu světlou stránku.“

Hleděla jsem na něj s otázkou v očích.

„Budeš mě brát s sebou.“

Málem jsem na něj zavrčela a v duchu se profackovala. Mohlo mě to přece napadnout hned! Nejlepší způsob, jak se Ethan mohl vetřít mezi vysokou chicagskou společnost, byl využít mě jako vstupenku.

„Chytré,“ poznamenala jsem suše.

„Za čtyři sta let se člověk leccos naučí,“ dodal lišácky a spráskl ruce. „Pojďme si promyslet strategii, ano?“

G G G

Sesedli jsme se na pohovkách v Ethanově kanceláři nad talířem zeleniny a cizrnové kaše, kterou jsem nechala přinést z kuchyně. Ethan nad zeleninou ohrnoval nos, ale já měla hrozný hlad. Věděl, že jsem protivná i s plným žaludkem, takže nechtěl riskovat, že s nízkou hladinou krevního cukru budu úplně nesnesitelná. A tak jsem chroupala řapíkatý celer a mrkev a při tom jsme mudrovali nad mapou Chicaga a místy, kde se nejspíše mohly konat mejdany. Patřil k nim klub v Urbaně, drahém předměstském domě v Chaumburgu, a bar v Lincolnově parku. Krvežíznivci zřejmě nepohrdli ničím.

Jak jsme se skláněli nad hromadou informací, uvažovala jsem nahlas: „Když jste toho tolik věděli, proč jste ty mejdany nezarazili?“

„Zase tolik jsme toho nevěděli,“ řekl Luc a listoval dokumenty.

„A jak jste k nim tedy přišli?“ zeptala jsem se.

Ethanův lehce znechucený výraz mi vlastně odpověděl. Stejně jako to, že když se Luc prohrabával rozházenými dokumenty, na chvíli jsem zahlédla hnědé desky, převázané červeným provázkem. Stihla jsem zaregistrovat nápis ÚROVEŇ 1, natištěný na přední straně. Bingo.

„Zavolali jste do kanceláře ombudsmana,“ konstatovala jsem. „Buď ty informace už měli ve složkách, nebo je vypátrali. A já vám to pak doručila.“

Ticho. Pak Ethan promluvil: „Ano, zavolali.“ Řekl to úsečně, příkrým tónem. Ačkoli evidentně nebyl příliš pyšný na to, že se musel těch informací doprošovat, a navzdory faktu, že on a Catcher byli přátelé (nebo něco na ten způsob), nebyl Ethan příliš velkým fanouškem ombudsmanova úřadu. Byl přesvědčený, že jsou příliš úzce spjatí se starostou Tatem, jehož postoj k upírům byl poněkud nejasný. Tate v podstatě odmítal hovořit s Mistry Domů i poté, co jsme odtajnili svou existenci, a to navzdory faktu, že městská rada věděla o naší existenci již několik desetiletí.

Vztahy mezi Cadogany a ombudsmanem ještě více ochladly právě po skandálu s Celinou. Greenwichské prezidium odmítlo přenechat městu Chicago pravomoc k potrestání Celiny, jakkoli byly její činy ohavné. Celina byla členkou prezidia, a to se domnívalo, že má Celina nárok na jisté úlevy, například že si nemusí odsedět doživotí ve věznici tady v Cook County. Můj dědeček musel zapojit notnou dávku diplomacie, aby přiměl vedení města vydat Celinu do Evropy. To znamenalo, že dědeček, který se rovněž zavázal k službě městu Chicago a jeho ochraně, byl nucen vydat upírku, která předtím usilovala o vraždu jeho vnučky. Je snad zbytečné říkat, že se dostal do značného rozporu. Na druhé straně Ethan byl vázán loajalitou vůči Greenwichskému prezidiu. Trapnosti, tvé jméno je upír 4 .

„Na zdroji nezáleží, Ochránkyně. Hlavní je, že teď ty informace máme, a tak je využijeme, nemám pravdu?“

Chtělo se mi smát, musela jsem se kousnout do tváře. Takže už jsem zase „Ochránkyně“. Když ode mě Ethan něco potřeboval, byla jsem „Merit“, a když reagoval na mé nevhodné poznámky, rázem jsem se změnila v Ochránkyni. I když přiznám, že nevhodné poznámky jsem měla často.

„Bude jim podezřelé, že se Merit tak najednou hrne zpátky mezi ně,“ podotkl Luc. „Což znamená, že jí budeme vymyslet nějakou věrohodnou záminku.“

„A nejen to,“ řekl Ethan. „Musí to být záminka, která přesvědčí jejího otce.“

Mlčky jsme o tom přemýšleli. Jako hlava Merit Properties, jedné z největších developerských firem ve městě, byl otec natolik ostřílený obchodník, že poznal, když na něj někdo šije boudu.

„Co takhle zadrnkat na jejich samolibou strunku?“ zeptal se nakonec Luc.

Ethan a já jsme se na něj podívali. „Vysvětli to,“ nařídil Ethan.

Luc se zamračil, nepřítomně se škrábal na tváři a rozvalil se na pohovce. „No, já myslím, že jsi to už předeslal. Ona je členka vlivné chicagské rodiny a teď i Ochránkyně jednoho z nejstarších amerických Domů. Mohla by tedy hrát nejmladší dcerku, co se triumfálně vrací mezi honoraci, která jí kdysi opovrhovala. Začneš u otce. Jeho oslovíš ze všeho nejdřív. Ona bude předstírat chladnou, sebevědomou, věcně uvažující ženu, která v sobě konečně našla slavnou meritovskou hrdost.“ Tleskl pro větší důraz. „Bum! Patriarcha ji přivítá zpět mezi své ovečky.“

Ethan otevřel ústa, zavřel, zase otevřel. „To je zajímavý rozbor.“

„Na kabelovce běží Dynastie pořád dokola,“ pronesl Luc.

Ha.

Copak zajímavého se ještě dovíme o našem veliteli stráží?

Ethan na něj chvíli koukal, než namítl: „Bez ohledu na to, co běží v televizi, si myslím, že tvůj plán by od Merit vyžadoval slušný herecký výkon.“ Sjel mě kritickým (a ne zrovna uznalým) pohledem. „Nejsem si jistý, jestli k tomu má předpoklady.“

„Hele,“ zachechtala jsem se a v tu chvíli nehleděla na Ethanovu autoritu a mírně ho bouchla do paže. Naštěstí nevyskočil z křesla a jednu mi neubalil, ačkoli zůstal civět na své úhledné černé sako v místě, kde jsem se ho dotkla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kousnutí páteční noci.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.