Karmadontova šachovnice

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Vasilij Mahaněnko

Karmadontova šachovnice – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cesta šamana

LitRPG v nakladatelství

FANTOM Print

Cesta šamana - Vasilij Mahaněnko

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta *

Válka klanů *

Obránce perimetru - Michael Atamanov

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva *

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

Originally published in English under the title The Karmadont Chess Set by Magic Dome Books, 2017

Copyright © V. Mahanenko 2017

Cover Art © V. Manyukhin 2017

English Translation © Natalia Nikitin 2017

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-029-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8987-3 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8988-0 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. kapitola

Altameda

Zvolte prosím nové umístění svého hradu…

Jakmile jsem se posadil na trůn Altamedy, objevila se přede mnou propracovaná tabulka vlastností a nastavení hradu. Ihned mě zaujalo poškození hradu vyjádřené procenty. V tuto chvíli se Altameda pohybovala na 88 % odolnosti a vyžadovala jisté opravy. Mrknul jsem na seznam potřebných materiálů a málem jsem spadl z trůnu. Opravy hradu vyžadovaly desetitisíce hromádek císařského dubu, žuly a oceli. Přičemž tento seznam patřil jen k takzvaným přípravným či kosmetickým opravám. Systém mi oznamoval, že musím do hradu přivést architekta na úrovni nejméně 350, abych získal přesnější seznam potřebných surovin.

To je tvrdé…

Dokázal jsem přibližně odhadnout cenu materiálů a pochopil jsem, že nemám právo vybrat z klanové pokladnice sedmdesát milionů zlatých, abych naši základnu opravil. Samozřejmě si zaplatím nějaké tesaře, aby opravili hradní bránu, jejíž odolnost se snížila pod 50 procent. Všechno ostatní, tedy včetně hradeb, budov a interiérů, bude muset počkat. Minimálně tři sta let…

Osazenstvo hradu se spravovalo přes jinou záložku. Pracovní pozice, které bylo potřeba v hradu obsadit, zahrnovaly stráže, sluhy, komorné a nejrůznější správce. Sběrači a řemeslníci zde zmíněni nebyli. Hrad na 24. úrovni vyžadoval pracovníky téměř na císařské úrovni, a proto by náš klan zaplatil jen za majordoma dva miliony zlatých ročně. Levnější sluha by se nedokázal vypořádat s horou práce, kterou je potřeba na této pozici vykonávat. Stejný problém se vztahoval na strážné. Obyčejní levní strážní by nedokázali hrad ochránit. Potřeboval jsem zkušenější válečníky a kouzelníky na levelu 300 a navíc ještě velitele strážných na levelu 350. Podíval jsem se na spodek tabulky a potichu zaklel. Dokonce i jen základní kostra strážných NPC by nás vyšla na sedmadvacet milionů ročně.

Naštěstí mi další záložka přinesla malou úlevu. Aspoň jedna záležitost nepotřebovala obrovskou investici – pasivní obranné systémy hradu. Ukázalo se, že v hradní výbavě je i příkop, který se za několik dní objeví okolo hradu, pokud ho aktivuji. Kouzlo, které Geyru a její válečníky shazovalo z hradeb, patřilo přímo k tomuto hradu a nebylo závislé na jeho úrovni. Kouzlo bylo plně vylepšené, a proto se do mého hradu nedostane nikdo ani za pomoci neviditelnosti. To samé kouzlo zajišťovalo i ochranu vzdušného prostoru. Nikdo nemohl nad Altamedou přeletět. Toto omezení platilo nejen pro hráče, ale i pro NPC, a proto by na nás nemohli ze vzduchu zaútočit ani ptáci, o kterých mi kdysi vyprávěla Anastaria. Ze vzduchu byla Altameda nedobytná.

Následující záložka mi oznamovala, co bylo potřeba provést, aby se hrad posunul na 25. úroveň. Pohledem jsem přeletěl požadavky a rychle se přesunul k další záložce. Pro vyšší úroveň jsem musel vylepšit hradní interiér, který byl v tuto chvíli vpravdě spartánský. Tabulka mi nařizovala, abych nainstaloval sochy a fontány, rozvěsil obrazy, zrcadla a lustry. Bylo potřeba zajistit velké množství nejrůznějších úprav, přičemž jen cena za nutné materiály šplhala do desítek milionů, a to vůbec nezmiňuji práci. Kde bych navíc našel řemeslníky, kteří by dokázali vše vyrobit?

Počkat…

Zavřel jsem tabulku správy hradu, otevřel poštovní schránku a sesmolil dopis. Anastaria a Plinto stojící vedle mě překvapeně pozorovali. Pokud si dobře pamatuju, Sakas a Alt budou velmi brzy podmínečně propuštěni z dolu Pryke. Být podmínečně propuštěn není příliš zajímavé ani zábavné, to vím z vlastní zkušenosti. Oběma jsem poslal pozvánku, aby se připojili k mému klanu. Vlastní tesař a malíř se nám budou hodit. Jistě je guvernér dolu Pryke nechválil jen tak pro nic za nic.

„Mahane, je normální, aby se opevnění hradu třáslo?“ zeptal se neutrálním tónem hlasu Plinto, jako by se ho otřesy nijak osobně netýkaly, ale i přesto se chtěl ujistit, že se náhodou neocitne zasypaný sutí. To by se mu jistě vůbec nelíbilo.

„Ještě zjišťuju, co vše je potřeba v hradu zařídit, a k záložce pro teleportaci jsem se zatím nedopracoval. Hrad se třese, protože se už připravuje k teleportaci na nové místo,“ ujistil jsem upíra.

„Teleportace?“ zavětřila okamžitě Anastaria, když uslyšela slovo, které se v jedné větě se slovem „hrad“ obvykle nevyskytovalo.

„Jo jo. Každé tři měsíce se náš hrad dokáže přesunout na novou pozici. Buď se hrad přesune automaticky sám, nebo si vybereme konkrétní místo my. Tobě se to oznámení neukázalo? Myslel jsem, že jsme všichni rovnocenní majitelé…“

„Rovni si asi jsme, ale někteří z nás si jsou očividně rovnější než jiní,“ usmála se Stacey. „Minimálně já jsem teda žádné oznámení nedostala. Až budeš vybírat nové umístění, rovnou zapomeň na to, abys nás přesunul někam k většímu městu. Umístění poblíž města může vypadat prestižně, ale zároveň je strašně nebezpečné.“

„Nebezpečné?“ teď jsem se jednoho slůvka chytil já.

„Lovci pokladů, lupiči, nájezdy klanů, které si chtějí na náš účet zvýšit levely… Existuje spousta možností, jak mohou ostatní hráči využít cizí hrady. Zvlášť velké lákadlo to je, pokud hrad patří někomu, kdo tě už dvakrát zabil – jednou v Temném hvozdě a podruhé při použití kouzla Armagedon. Proto ti doporučuju, abys hrad umístil někam do blízkosti Volných plání. Koupíme si statický portál, umístíme ho do hradu a budeme žít v klidu a v pohodě.“

„Portál tu už je. Jen ještě není aktivovaný,“ odpověděl jsem jí, protože jsem si procházel další záložky. „Ale ano, souhlasím s tebou. Poblíž Anhursu nám pšenka nepokvete. Máš nějaké návrhy, kam se přesunout?“

„Co třeba sem?“ Stacey otevřela mapu, přiblížila jednu její část a prstem ukázala do provincie Lestran. „Po událostech v Krispě máme u místní provincie nejvyšší možnou úroveň reputace, na druhé straně hor leží Kartoss, poblíž jsou Volné pláně i Sintana, hlavní město trpaslíků. Jelikož budeme v blízkosti hor, máme šanci narazit na nějakou rudu.“

„Vždyť jsi říkala, že se máme držet od měst dál…“

„Zas tak blízko mu nebudeme,“ odpověděla Stacey. Ještě jednou přiblížila mapu a sklonila se nad ní. „Sintana je tady. Můžeme se teleportovat na tohle místo na opačné straně hor – je to výběžek pohoří Elma. Hráči neradi šplhají po horách, a proto bychom neměli mít mnoho návštěvníků. Kdo nás bude chtít skutečně najít, objeví nás dřív nebo později kdekoli. Hrad nemá ani svůj příkop, pokud bychom ho tedy umístili tady na pobřeží…“

„Příkop má, jen zatím nebyl aktivovaný,“ přerušil jsem Stacey. „Hrad má vlastně všechno, co bychom mohli potřebovat. Akorát je většina mechanismů zatím deaktivovaná.“

„Hmm…“ Anastaria se na chvíli odmlčela, aby vše dostatečně promyslela. Pak sebevědomě píchla prstem do mapy. „V tom případě ho přesuň sem. Jde o skvělé místo pro těžbu dřeva, kopání rudy a zemědělství.“

„Dobře. Zkusím nás tam teleportovat,“ souhlasil jsem s dívkou a vrátil se do tabulky. Neobtěžoval jsem se podívat se na záložku pro hradní trezory. Nebylo pravděpodobné, že by si v Altamedě někdo něco uložil. A teď rychle!

„Magdey, Clutzere – rychle ke mně!“ zavolal jsem amuletem svým dvěma velitelům výprav. „Co nejrychleji potřebuji vaše lidi! Máte dvě minuty, abyste vykouzlili portál pro přesun na tyto souřadnice…“

Váš hrad (Altameda) je pod útokem! Spěchejte mu na pomoc!

Útočníci: Strážci města Narlak a klan Azuroví draci (Undigit, Donotpunnik, Unber, Untoucan, Donotmanic, Untzold, Un…

Musel jsem si upravit nastavení oznámení, protože mi celou obrazovku zabral seznam hráčů, kteří se rozhodli zjistit, co se stalo s fantomy. Oznámení jsem mávnutím ruky odhodil stranou jako nějakou mouchu a otočil se na lupiče.

„Plinto, běž k bráně a snaž se jednoho po druhém zabíjet.“

„Eh…“ lupič si odkašlal očividně proto, aby mohl vyznít co možná nejsarkastičtěji: „Nezapomněl jsi náhodou na to, že jsme přišli o všechny schopnosti až do chvíle, než si promluvíme s našimi učiteli? Navíc není jisté, že se nám schopnosti vrátí. A ty po mně chceš, abych v tomhle stavu s někým bojoval? Pokud bych tam přišel jako pouhý upír, okamžitě by se mnou vytřeli podlahu. Nezapomeň, že mě nebude nikdo léčit. Stacey je na tom stejně jako my. Promiň, že použiju tvou nejoblíbenější odpověď proti tobě, ale… To určitě!“

„Nechám si to patentovat,“ zamumlal jsem, „a kdykoli si ze mě uděláš legraci mými vlastními slovy, budeš cálovat!“

Přesto měl však Plinto naprostou pravdu. Zapomněl jsem, že jsme přišli o své schopnosti. I mne čekal rozhovor s Pronthem…

„Na co potřebuješ Magdeyho a Clutzera? Myslíš, že by dokázali útočníky odrazit?“ zajímala se Anastaria, která si nebyla jistá, co plánuju.

„Kromě jiného. Naše trezory jsou úplně prázdné…“

„Pokud se dostanou skrz hradby, nebudeme mít ani ty trezory.“

„Dobrá, dám ti ještě jednu nápovědu. Kde přesně právě teď Altameda stojí? Nebo spíš: na čem stojí?“

„To je ale hloupá otázka. Vždyť přece…“ Staceyno obočí se nejdřív zamračilo, ale velmi rychle se usmála. „Plinto! Proč tu jen tak stojíš? Nepřátelé jsou před branou a pod námi leží nedotčený Glarnis! Připravit, pozor a vystartuj posbírat všechny cennosti! Bereme vše, co není přibité. A co přibité je, bereme i s hřebíky! Mahane, ty jsi génius!“

„CO SI MYSLÍŠ, ŽE DĚLÁŠ?“ zahřměl z amuletu Leitův hlas, když jsem z klanového účtu vybral patnáct milionů zlatých – polovinu ročního platu hradní stráže. S těžkým srdcem jsem se loučil s obrovskou sumou peněz, ale to až po tom, co jsem si přečetl schopnosti strážných. Fantomové mohli bojovat jen vně hradu, zatímco mí noví obránci mohou bezpečně sedět za hradbami a na nájezdníky útočit shora. Díky strážným nám nemohli nájezdníci nic provést. Kromě toho jsem byl příjemně překvapen, když jsem zjistil, že zkušenosti, které hradní stráž získala zabitím hráčů či NPC, se převáděly do procent odolnosti hradu. V případě, že měl hrad odolnost na stu procent, se zkušenosti přetvářely na speciální krystaly, které mohly být využity při budoucích opravách.

Získán úspěch!

Stráže! Stráže!

Najal jste dostatečný počet bojovníků, kteří ochrání váš hrad.

-5 % z ročního platu strážných.

„Spořím ti peníze, ty lakomče!“ vystřelil jsem odpověď našemu účetnímu a zavěsil. Nechtěl jsem nechat náš hrad bez ochrany a nebál jsem se za jeho bezpečnost utratit velkou sumu. Třicet milionů zlatých ročně je skutečně obří částka. Od chvíle, kdy se Leite začal starat o náš rozpočet, jsme získali šest milionů zlatých. Ten kluk je finanční génius. Je pravděpodobné, že pokud se našemu klanu nějakým způsobem nepoštěstí, budeme muset na zaplacení našich strážných tvrdě pracovat! To je hezký dáreček, který mi císař přichystal k hradu na 24. levelu. Při zběžném pohledu snad mohl vypadat tento dar jako hodný císaře, ale čím víc se dostávám do jeho hloubky, tím víc se dar přibližuje k závazku věčné služby…

„Rozkazy, šéfe?“ pronesl Vimes, nový velitel stráže. Jelikož Altameda patří historicky mezi kartosské hrady, jeho posádka se vzhledem podobá obrovským polidštěným býkům, kteří připomínali minotaury či „taureny“, jak mě Anastaria informovala šeptem. Z jejího překvapení jsem pochopil, že v Barlioně patří k velmi neobvyklé rase.

„Hrad musí být ubráněn. Vaše rozkazy zní: zabít nebo zničit jakoukoli hrozbu a přitom udělat vše pro minimalizování našich ztrát. Kořist je prioritou číslo dvě. Chci, abyste vše, co útočníci za sebou nechají, přenesli do hradních trezorů. Vzhůru do boje!“

„Wow! Zníš jako skutečný velitel!“ zavtipkoval Plinto. „Stát! Pohov! Levá, levá, levá, pravá, levá! Mám z tebe úplně husí kůži, Mahane!“

Chtěl jsem lupiče poslat někam, ale v tu chvíli se uprostřed místnosti najednou objevily dva portály a začaly vyplivovat Magdeyovy a Clutzerovy vojáky.

„Ahoj, ahoj!“ zdravil lupič přátelsky nově příchozí.

„Magdey, Clutzere – je mou ctí představit vám Plinta. Ukáže vám kam jít a co tam dělat. Našim hlavním cílem je odnést si z Glarnisu úplně vše. U Narlaku je naše reputace až na samém dně, a proto nemáme co ztratit. Času nám moc nezbývá, náš hrad je pod útokem hráčů. V tuhle chvíli jich není moc, ale brzo jim dorazí posily. Do té doby musíme být pryč.“

„Utečeme z hradu a necháme jim ho na pospas?“ zeptal se překvapeně Magdey.

„To v žádném případě. Hrad si bereme s sebou!“ Při pohledu na zmatené výrazy jsem se usmál. „No tak, lidi, je čas loupit. Rychle do Glarnisu!“

Stále dost zmatení vojáci se rozběhli za Plintem a já jsem se vrátil na trůn, abych si prostudoval možnosti hradu. Aha! Je tu i záložka pro fantomy… Původně jsem si je chtěl ponechat, ale Temný lord tvrdohlavě trval na tom, abych je propustil. Tak tedy leťte, mí ptáčkové, jste volní! Vše je odpuštěno.

„Kam máme uskladnit kořist? Kde jsou trezory?“ zeptal se mě jeden člen klanu a odtrhl mě od zkoumání dalších nastavení.

„Trezory?“ podíval jsem se na hráče zmateně. „Nemám nejmenší představu…“

„To právě ani nikdo jiný. Prolezli jsme celou Altamedu, ale žádný jsme neobjevili. Co uděláme? Pokud kořist jen tak hodíme na zem, okamžitě zmizí…“

„Leite mě zabije,“ zašeptal jsem, vrátil se k záložce osazenstva hradu a najal další osobu – majordoma hradu. Mínus milion a půl zlatých… Vskutku drahá sranda. Dobrý majordomus, který je navíc…

„Pane,“ pronesl Viltrius trochu kvičivým hlasem a uklonil se. „Jak zní vaše rozkazy?“

… goblin.

Viltriova pokožka byla zelená a z hlavy mu trčely dvě nápadné uši. Viltrius nosil oválné brýle, které vám na první pohled daly najevo, že z jejich nositele nevytřískáte ani měďák. Navíc však bylo jasné, že pod jeho vedením nezbude v hradu ani smítko prachu a vše se bude třpytit jako samo slunce za velmi jasného dne. Bezesporu nashromáždí prach a špínu, uloží je do přidělených přihrádek v předem určených komodách a uchová je až do dne, kdy by konečně mohly přijít vhod.

„Zrovna dnes probíhá inventura,“ pověděl jsem Viltriovi. „Mí hráči vám přinesou předměty, které je potřeba katalogizovat a uschovat. Jednoduše po vás chci, abyste zajistil, že o nic nepřijdeme.“

„Jistě, sire!“ goblin na chvíli zavřel oči a pak pronesl: „V hradu je dvanáct trezorů. Aktuálně jsou aktivní pouze tři. Mám aktivovat i zbytek?“

„Rozhodněte, jak uznáte za vhodné. Pokud aktivace ostatních trezorů vyžaduje peníze, jistě tušíte, že není vhodné plýtvat našimi prostředky.“

„Rozumím úkolu mi svěřenému,“ uklonil se znovu Viltrius a po odmlce pronesl větu, kterou jsem vůbec nečekal: „Jsem velmi potěšen, pane hrabě, že jsem byl pověřen péčí o hrad na tak vysoké úrovni. Jsem vám vděčný, že jste si mne vybral. Můžete mi věřit, že všechny vaše předměty budou perfektně uskladněny.“

Opakovaně se klanící goblin mě ohromil. Nájezdník stojící vedle mě nepokládal nic z naší rozmluvy za cosi podivného, ale pro mě bylo nad slunce jasné, o co jde: NPC vygenerované pro správu mého zámku dostalo do vínku imitátora minimálně na střední úrovni! Tohle nebyl klasický strážný, který poslouchá rozkazy jako zombie. Nikoli. Přede mnou stál goblin s rozvinutou osobností a s konkrétní minulostí. Takže kromě jiného může i tohle získat hrad na vyšší úrovni!

Mezitím se hradby a zdi Altamedy dál otřásaly. Hrad nedočkavě vyčkával na chvíli, kdy konečně zadám destinaci, na kterou se má přesunout. Nikdo si však už otřesů nevšímal. Anastaria se objevila asi půl hodiny po začátku rozkrádání Glarnisu a prakticky mě přinutila, abych požádal Ehkillera o pomoc. Potřebovali jsme kopáče, kováře a dřevorubce na vysokém levelu. Vlastně kohokoli, kdo by nám pomohl získat z trůnního sálu Glarnisu co nejvíce císařské oceli. Sice už k nám přiletěli všichni naši sběrači a řemeslníci, ale jejich úrovně nebyly dostatečné, aby většinu úkolů zvládli. Byl jsem přinucen souhlasit a zavolat Staceyinu otci…

Během dalších osmi hodin můj hrad při dvou větších otřesech dvakrát klesl a tím zabil několik opozdilců. Dalo mi to však najevo, že loupení úspěšně pokračuje. Ani noví strážní Altamedy neseděli s rukama v klínech. Odrazili už tři útoky a posbírali veškerou kořist. Podle Barsiny, která zůstávala v Anhursu, poletoval Undigit celým městem jako blázen a snažil se dát dohromady další útočnou skupinu. Lákal hráče na výpravu, kterou nazval „Výjimečná šance – zničení hradu Legend Barliony“. Soudě podle počtu hráčů kupících se na dohled od našich bran se mu nábor velice dařil. Začínal jsem získávat pocit, že v Barlioně nejsme příliš oblíbení…

„Dane, tenhle útok možná neodrazíme,“ ozvala se Anastaria, která za mnou vyšplhala na cimbuří. „Zkontrolovala jsem bránu. Je na 24 procentech odolnosti. Nedokáže zastavit plnohodnotný útok. Glarnis je už skoro rozebraný. Právě odnášejí kořist z posledního trezoru. Takže… no, situace už je dost hraniční…“

„Viděla jsi kořist, kterou získal Vimes a jeho bojovníci?“ zeptal jsem se. Viltrius každých pět minut oznamoval nově přijaté předměty, otvírání nových trezorů, převedení prostředků a další detailní informace. Hlava se mi už začala nafukovat jako balón, ale i přesto se mi podařilo zachytit jedno zajímavé oznámení, které mi v přílivu zpráv přišlo: několik legendárních předmětů pro hráče na nejméně třístém levelu si našlo cestu do našich trezorů. „Posílám ti popisek,“ řekl jsem a poslal Stacey odkaz na jednu ze zajímavějších kořistí, která by se pro paladinku a léčitelku velmi hodila. „Co myslíš, měli bychom to vrátit právoplatnému majiteli? Samozřejmě za nálezné…“

„Děláš si prdel?“ zakřičela Anastaria „Ty nátepníky patřily Donotmanicovi, veliteli paladinů Azurových draků! Pokud mu je vrátíš nebo i prodáš, do smrti už s tebou nepromluvím ani slovo! Viděl jsi, jaké nátepníky mám já? Obyčejné staré nátepníky epické kvality pro hráče od 280. levelu! Dane, kam jsi je nechal uložit?“

Dong! Přišla zpráva od hráče ze seznamu přátel! Chcete si ji přečíst?

„Řekni Viltriovi, že ti může otevřít třetí trezor,“ zavolal jsem za odbíhající Stacey a sáhl po poštovní schránce. Měl jsem takový pocit, že by si Anastaria našla způsob, jak předmět získat, i kdybychom byli s Viltriem oba dva proti. Se mnou mohla vyjednávat a majordoma lze vyměnit… No co už. Co se vlastně píše v tom dopisu?

Ahoj, Dane!

Za dvacet minut má podle plánu začít masivní útok na váš hrad. Chtějí proti vám použít kouzlo Černá smrt a kromě něj i několik katapultů. Zrovna teď si je obstarávají. Mysli na to a připrav podle toho svou obranu.

Mirida Prozíravá

Sakra! Zrovna tobě se chci vyhýbat. Proč mě sakra varuješ a navíc, což je ještě zajímavější, kdy jsem tě sakra přidal mezi své přátele? Ať se mi to líbí nebo ne, budu se muset s Marinou setkat a popovídat si s ní. Skutečně jsem si přál vyhnout se tématu, jak jsem se v Barlioně ocitl. Tedy aspoň pro tuto chvíli. Kdo ví, co přinese budoucnost? Třeba to můžeme probrat někdy později…

„Zbývá nám jen deset minut!“ varoval jsem Magdeyho a Clutzera. Vimesovi jsem poděkoval za dobrou práci, kterou se svými vojáky odvedl. Nato jsem se vrátil do trůnního sálu. Teleportaci hradu šlo aktivovat jen odsud. Ukázalo se, že proces teleportace není nijak složitý. Dokonce jsem mohl, pokud bych chtěl, ponechat hrad na svém místě. V tom případě bych musel zadat jeho aktuální souřadnice.

„Stacey, pozor, už se blíží skok. Poslyš, jistě nás zase najdou, je to jen otázka času. Jaký je tedy náš plán po teleportaci? Pokud proti nám pošlou podobně silný útok, můžeme se s hradem rozloučit. Srovnají ho se zemí a budeme ho muset znovu vybudovat od první úrovně.“

„Právě proto se teleportujeme do Lestranu. Jsi přece hrabě! Jakmile na tebe někdo v Lestranu zaútočí, můžeš přivolat na pomoc nejen místní NPC, ale i guvernéra a císařskou armádu. Skutečně by sis měl nastudovat práva, Dane. Teď máme reputaci u Narlaku úplně na nule. Proto na nás útočí a místní strážci jen stojí s rukama v kapsách opodál. Mimochodem, přijde mi, že narlackou radu tajně ovládá Geranika. Nejen že je podplatil, on je prostě vlastní. A víš, kdo mě na tu myšlenku přivedl? Nebo spíš kdo? Geyra! Nějak se jí podařilo skrýt příslušnost ke Stínům do té míry, že to nepoznal ani Urusai, který fantomům rozkazoval. Vzpomeň si, jakmile fantomové spatřili Caina, jako by se zbláznili, ale Geyry si vůbec nevšímali. Jak se jí podařilo se před nimi skrýt? Něco mi říká, že pokud se nám podaří najít na tuto otázku správnou odpověď, získáme zpět naše schopnosti.“

„Dobrá, přijdeme tomu na kloub,“ ujistil jsem ji a otevřel kanál klanu, abych všechny přivítal na palubě lodi HMS Altameda*:

„Za minutu vyplouváme. Kdokoli, kdo nebude v době teleportace v hradu, zůstane zanechán napospas rozzuřeným útočníkům. Pospěšte si!“

Nechal jsem uběhnout minutu a s úsměvem se otočil na Anastarii.

„… přijdeme té záhadě na kloub tak důsledně, že o nás natočí další film. Neznám jiný způsob, jak by se nám to mohlo podařit. Pojďme se přesunout!“

Změna umístění hradu. Zašlete prosím relevantní daňové doklady.

Daně?

Skok hradu z jednoho místa na druhý se nijak zvlášť nelišil od klasického teleportu. Okolo nás se zablesklo jasné světlo, po něm se objevil rychle se plnící ukazatel načítání okolního prostředí a už jsme se ocitli na novém místě. Cizinci v cizí zemi. Dal bych nevím co, kdybych mohl spatřit, jak se teď Undigit a Donotpunnik tváří. Sehnali obrovskou armádu, vybavili ji katapulty, přivolali narlacké bojovníky, zaplatili žoldáky a zčistajasna není proti komu bojovat! Mě by to naštvalo…

„Hrabě, dovolte mi blahopřát vám k zisku tak skvělého hradu.“ Ještě jsem ani nestihl sestoupit z trůnu, když se v trůnním sále zjevil herold. „Vaše žádost byla schválena. Císař mě za vámi vyslal, abych vám tuto skutečnost oznámil a zároveň přijal platbu za daň z nemovitosti. S ohledem na umístění hradu, nominální sazby v provincii Lestran, reputaci vašeho klanu u místní provincie a aktuální úroveň hradu se celková suma vyšplhala na 24 milionů zlatých ročně. Čili jeden milion zlatých za každou úroveň hradu. Existují dvě platební metody: jednorázová platba, ke které se váže 5% sleva, či měsíční splátky. Kterou z těchto metod si zvolíte?“

„Promiňte, herolde…“ vyblekotal jsem, jelikož mě ta drzost téměř omráčila. Ještě několik dalších podobných daní a můj klan nebude mít ani vindru! „Proč bych měl cokoli platit, když byla Altameda darem, který mi věnoval sám císař? Chce snad císař zruinovat můj klan?“

„Pokud nemůžete zaplatit daň, či si přejete ji neplatit, váš hrad se stane předmětem aukce, ke které dojde nejpozději do dvou měsíců. Nikdo vás k ničemu nenutí, hrabě. Mohl jste odmítnout Altamedu a zvolit si hrad umístěný poblíž Sintany, který byl zdaněn částkou pouze jeden a půl milionu zlatých ročně. Vybral jste si však Altamedu a nyní jsou před vámi dvě možnosti: buď se hrad prodá v aukci a vy obdržíte polovinu ceny prodeje, jelikož podle zákonů Malabaru druhá polovina náleží císařství, nebo zaplatíte daň z nemovitosti. Jak vidíte, vše je velmi jednoduché, transparentní a podle práva. Jak se rozhodnete?“

„V tom případě měsíční platby,“ zasyčel jsem mezi zuby. „Můžete si první platbu odečíst z klanového trezoru…“

Osm milionů a čtyři sta čtyřicet tisíc zlatých. Přesně tolik našemu klanu zbylo, když herold zmizel. Můj amulet rázem ožil, ale já s přijetím hovoru nespěchal. Velmi dobře jsem věděl, kdo mi volá – Leite. Stejně dobře jsem i tušil, co mi chce říct, ale já v tuto chvíli prostě neměl na vybranou. Každý měsíc odejdou dva miliony. Prostě to od této chvíle přijmu jako fakt.

„Leite, je mi to líto. Doufám, že tohle byl poslední takhle velký výdaj,“ pronesl jsem, když jsem konečně zvedl amulet a hovor přijal. Přišlo mi, že můj účetní odmítal být ignorován, jelikož amulet vyzváněl celou minutu. „V každém případě…“

„Mahane!“ Leitův hlas v sobě neměl ani náznak rozčilení. Právě naopak, znělo to, jako by se můj účetní cítil spokojeně… „Viděl jsi naše sklady?“

„Ne,“ odpověděl jsem popravdě. „Posledních deset minut jsem nedělal nic jiného, než platil nejrůznější daně…“

„Poslouchej mě!“ přerušil Leite nedočkavě mé nářky. „V hradu máme nyní aktivní tři trezory. Prohlédl jsem si vlastnosti a k dispozici máme dalších devět. Kontaktovalo mě několik klanů, které by chtěly naše trezory využít pro uskladnění svého majetku. Co myslíš? Měli bychom nabídky přijmout? Podařilo se nám vydržet osm hodin v obležení Azurových draků. To je velmi dlouhá doba na hrad, který se specializuje na ukládání cenností. Každý si navíc velmi dobře pamatuje, že hrad ustál útok kouzlem Armagedon jen s několika škrábanci. Právě mám před sebou dvě dohody a dalších sedm klanů čeká na naše rozhodnutí. Naše trezory jsou skutečně veliké. Celý Glarnis se vešel jen do dvou z nich, takže… Jak se ti líbí částka sedmdesáti tisíc zlatých měsíčně za každý klan, se kterým dohodu podepíšeme? Pokud by se nám podařilo získat třicet klientů, zvládneme zaplatit daň a ještě vydělat něco navíc!“

„To už jsi prošel všechna čísla?“

„To je to první, co jsem zkontroloval. Myslel jsem si, že daně budou ještě vyšší, ale vybrali jste velice dobré místo, kam se přesunout… A to není všechno!“

„Cože? Ještě něco dalšího?“ zeptal jsem se překvapeně. Jakožto pokladník klanu měl Leite plný přístup k informacím, co všechno je uskladněno v našich trezorech. Předpokládám, že posledních osm hodin nedělal nic jiného, než že se seznamoval s celým jejich obsahem.

„Už jsem Ehkillerovi poslal jeho díl, ale i přesto nám zbývá asi dvanáct tisíc hromad císařské oceli a císařského dubu! Jediný kus těchto surovin v aukci aktuálně vynese dvě stě zlatých a hromádka se skládá ze čtyřiceti kusů… Navrhuji, abychom prodali polovinu oceli a dubu, čímž bychom vykompenzovali výdaje za strážné. Prodávat budeme samozřejmě velmi pomalu, abychom nezahltili trh. Potřebuji ale tvoje svolení, abych mohl zajistit odvoz materiálu určeného k prodeji. Předej Viltriovi informace. A mohl bys změnit nastavení hradu tak, abych tě nemusel otravovat pokaždé, když si budu potřebovat něco z trezorů vzít? Jsem snad tvůj pokladník, ne?“

„Hotovo,“ zasmál jsem se a dal Leitovi plný přístup. „Nevzpomínám si náhodou, že jsi o tuto pozici kdysi vůbec neměl zájem a snažil ses ji odmítnout?“

„Co? Kdy to bylo? Musel jsem ten den vstát špatnou nohou. Dobrá, zajistím, aby jedna firma inzerovala naše služby. Mahane, naše situace vůbec nevypadá tak bledě, jak by se mohlo na první pohled zdát! Mimochodem, měl by ses podívat do prvního trezoru. Vezmi s sebou Anastarii a Plinta. Myslím si, že se vám velmi zalíbí to, co tam najdete.“

Leite zavěsil a objevilo se několik oznámení o odešlých platbách reklamním společnostem. Vypadá to, že si můj válečník vše dopředu připravil a mně zavolal jen proto, aby získal formální souhlas. No, já byl hlavně docela rád, že nenadával na celé kolo jako obvykle…

Stacey, co děláš?

Prozkoumávám hrad, proč?

Potkáme se u prvního trezoru. Bylo mi řečeno, že se v něm nachází něco, co bychom měli vidět. Máme přivést i Plinta.

Na trezor Altamedy byla radost pohledět. Vlastně jsem dosud žádný jiný na vlastní oči neviděl a představoval jsem si je podobně jako trezor draků – obrovský prostor, který v sobě uchovává hory všech možných věcí a peněz. K nalezení té správné hory pak člověk potřeboval pomoc od správce trezoru. Ale realita byla úplně jiná… Nevím, jak to chodí v ostatních hradech, ale trezory Altamedy obsahovaly přesně seřazené řady polic, na kterých byly logicky umístěny nejrůznější věci. Podle popisu trezoru měla každá police svůj trojmístný kód, u kterého se nacházely i názvy a počty uskladněných předmětů. Dokonale přehledný systém správy skladu! Teď už naprosto rozumím tomu, proč Leite ani v nejmenším neprotestoval, když jsem najal Viltria.

„Jsou toto plody vaší práce?“ zeptal jsem se goblina, abych se ujistil. Na oplátku jsem dostal pouze potěšený úsměv a další úklonu. „Leite mi pověděl, že bych tu měl najít něco, co se bude hodit pro mě, Anastarii a Plinta. Máte představu, co by to asi tak mohlo být?“

„Ano, pane. Jak už jsem zmínil dříve, hrad má aktivované tři místní trezory…“

„Místní?“ zeptal jsem se zmateně.

„Tím mám na mysli, že se nachází v Altamedě. Když se podíváte na mapu, zjistíte, že se nacházíme hluboko v pohoří Elma. Dveře do těchto trezorů jsou pouhými statickými portály s pozměněným vzhledem. Pokud je hrad obsazen nepřáteli, jeden z vlastníků – tím mám na mysli vás, nebo ctěné Anastarii a Plinta – může zrušit do trezorů přístup. V takovém případě útočníci nebudou moci získat žádné předměty, které jsou v trezorech uskladněné. Pokud by byl hrad zničen, můžete do trezoru vstoupit z hlavní budovy cechu obchodníků. Tam naleznete i všechny důležité právní dokumenty.“

„Chápu… A co ty naše předměty?“

„Následujte mne, prosím. Ač riskuji, že se budu znovu opakovat, mohu potvrdit, že Altameda měla zpočátku tři aktivní trezory, z nichž dva byly úplně prázdné. Avšak ve třetím se nacházely předměty, jejichž účel mi byl neznámý. Odeslal jsem svou zprávu pokladníku Leitovi a ten určil, že jeden předmět připadne vám, druhý Anastarii a třetí Plintovi. Požádal mne, abych vás sem přivedl. Už jsme na místě a zde leží předměty, o kterých mluvím.“

Goblin ukázal na jednu z řad polic, kde můj pohled okamžitě přilákaly tři předměty ležící na červených sametových polštářích. Okolo předmětů se vršil císařský dub, ocel, kámen a další kořist, kterou jsme uloupili z Glarnisu.

„Tento nůž patří vám, sire,“ dodal Viltrius. Opatrně zvedl nůž z polštáře a nabídl mi jej. „Alespoň tak to pan Leite určil.“

Dokud se předmět neocitl v mých dlaních, jeho vlastnosti byly skryté, protože se mi nechtělo vrtat se v nastavení trezorů. Jakmile se však rukojeť dotkla prstu…

Almair.

Popis: nůž použitý k výrobě Karmadontovy šachovnice.

Třída předmětu: legendární.

Informace pro vlastníka: Pamatujte na majestát císaře Karmadonta a nezapomínejte na čas!

„Roh ležící vedle náleží vám, Anastario.“ Viltrius zvedl další předmět a podal ho Stacey.

Narlashtar.

Popis: roh, který použila Shatrizal k přivolání armád do posledního boje proti drakům.

Třída předmětu: legendární.

Informace pro vlastníka: Pamatujte na majestát Velké matky sirén Shatrizal a nezapomínejte na čas!

„A konečně ten prsten musí být váš, Plinto,“ pronesl obřadně goblin a podal lupičovi prsten, ze kterého jako by do okolí proudila mlha.

Kragnistal.

Popis: prsten upíra, který obětoval sám sebe, aby v Barlioně zachránil cizí život.

Třída předmětu: legendární.

Informace pro vlastníka: Pamatujte na majestát prvního Patriarchy upírů a nezapomínejte na čas!

„Je na čase vrátit se do Altamedy,“ ozval se Viltrius, když nám dal chvíli, abychom si dary prohlédli. „Jak se tak dívám, pokladník Leite se nemýlil.“

„Lidi, situace se má tak: musím se co nejrychleji setkat s Patriarchou,“ spustil Plinto, když jsme se vrátili do trůnního sálu. „Mám jeden takový úkol a ten prsten mi jasně naznačuje, že ho nemůžu dál odkládat.“

„To samé mi naznačuje roh a Mahanovi jeho dýka,“ ozvala se Anastaria. „Potřebuju se vydat na ostrov Laertol a navštívit Nashlazar… Mahane, vypadá to, že to bez nás budeš muset několik měsíců vydržet. Tyhle úkoly musí splnit každý sám.“

„Můžu s vámi ale počítat v případě nouze, že jo?“

„Pokud fakt nastane nějaká nouze, tak určitě,“ zasmál se Plinto a podal mi ruku. „Bylo skvělé s tebou hrát, ale teď se musíme na čas rozloučit. Amulet budu mít zapnutý a ve hře budu 12 až 14 hodin denně. Když budeš něco potřebovat, zakřič a já přiletím. No dobrá, nemám rád dlouhá loučení… Mějte se!“

Lupič vykouzlil portál a prošel jím. Zůstal jsem s Anastarií sám.

„Dane, i já musím jít, ale ještě než odejdu… Nechceš se podívat, jak vypadá naše ložnice? V hradu na 24. úrovni bude určitě přepychová…“

Ještě než odešla, přiměla mě Anastaria, abychom si spolu sedli a vytvořili plány do budoucna. Podle jejího názoru mělo smysl, abych následoval své předtuchy, ale ty nepřinášely vždy dobré výsledky. Skutečně se nelze přít s dívkou, která se svým tělem tiskne k vašemu, a proto jsem otevřel zápisník a začal psát.

Takže…

Za prvé – druhá dračí jeskyně, která bude vyžadovat výpravu velkého počtu hráčů. Protože pro nás v jeskyni nebudou připraveny žádné bonusy, budu s sebou muset vzít Magdeyovu a Clutzerovu partu. Následně, až se probojujeme k poslednímu bossovi, přivolám Anastarii, aby i ona mohla získat První zabití. Ukázalo se, že je hodně náruživou sběratelkou…

Za druhé – úkol související s jeskyní Skrooj, který jsem dostal od Ishni. V podstatě by to mělo být místo, kde mám šanci získat všechny potřebné materiály pro vyrobení Karmadontovy šachovnice. Splnění tohoto úkolu je pro mě tou nejdůležitější prioritou. Opět se jedná o prácičku pro borce od Magdeyho a Clutzera, přičemž na závěr znovu přivolám Anastarii.

Za třetí – navštívit piráty. Na tento úkol se spojím s Evolettem, jelikož jsme se dohodli, že ho splníme společně. S piráty se máme sejít nikoli poblíž Narlaku, ale daleko víc na sever. Čekají na nás v městě Cadis ležícím na pobřeží těsně vedle Kartossu. Tento úkol nebyl nijak časově omezen a ani mě Evolett netlačil do jeho splnění, proto ho můžu odložit do chvíle, kdy budu mít trochu víc času.

Za čtvrté – Oko Černé vdovy. Tento úkol vyžadoval nejméně dvacet pět hráčů na levelu 100 a více. Aktuálně jsem měl k dispozici mnohem víc vhodných lidí, ale Stacey navrhla, abychom si úkol s Okem nechali jako zálohu pro případ, že bych nedokázal vyrobit Karmadontovu šachovnici. Díky Oku máme další možnost, jak se dostat do Stvořitelovy hrobky. Souhlasil jsem s ní, úkol odložil na vedlejší kolej a pro tuto chvíli na něj zapomněl.

Za páté – musím si projít svůj inventář a stejně tak i hromady kořisti, které jsme získali z jeskyně Glarnis. Jelikož šlo o úplně novou jeskyni, kterou před námi nikdo nedokončil, existovala velmi vysoká šance, že se mezi harampádím, které jsme tam posbírali, nachází něco hodnotného. Anastaria si ode mě vzala všechno maso a poslala ho svému známému alchymistovi. Požádala ho, aby z něj vyrobil Merlinův lektvar. Podle ní budu s výsledkem velmi spokojený.

Za šesté – úkol s vlky ve Farsteadu. Anastaria se na mě dívala jako na blázna, když jsem jí sdělil, že chci tento úkol dokončit. Nechtěl jsem Šedou smrt zanechat svému osudu, přestože Farstead nyní patřil ke Kartossu. Měla velice milá vlčata a jako šaman mám vlky docela rád. Tento úkol jsem zařadil do šuplíku nižší důležitosti, ale nezapomínal jsem na něj.

Za sedmé – potřebuji navštívit Prontha, abych se dozvěděl, co se stalo s mými šamanskými schopnostmi. Proč jsou zablokované? Kdy se mi zase vrátí? A jak je možné, že já, ani Anastaria či Plinto jsme neobdrželi úkol zabít Geraniku? Že by s naší účastí skutečně nepočítali a z nadcházejícího scénáře nás prostě vyškrtli? To určitě! Zbavit se armády hráčů není pro Geraniku žádný problém, navíc když teď třímá Srdce chaosu… Vždyť nám to už dokázal v Temném hvozdu. Přítomnost sirény, upíra a draka by určitě byla vítanou pomocí.

Za osmé – chci najít Kreela. Jsem velice zvědavý, jak se tomuto hráči podařilo přinést Rogzarův krystal do Altamedy a přitom se vyhnout prokletí. Proč zrovna do Altamedy a ne do jiného hradu? Anastaria mě v tomto rozhodnutí podpořila a prý jí mám okamžitě zavolat, až se dovím víc. I ji tento hráč zajímal.

Za deváté – Karmadontova šachovnice. Přesněji, figurky obrů. Snažil jsem se o nich dovědět všechny informace do posledního detailu, ale ničeho jsem nedosáhl. Tady mi Anastaria oznámila, že jsem blb. Prý jsem se jí měl prostě zeptat a ona by nějaké informace objevila. Byl jsem přinucen se omluvit a slíbit, že se něco takového nebude znovu opakovat. V každém případě ale musím na šachovnici dál pracovat. Už není možné, abych tento úkol odkládal.

Za desáté – (Proboha, mám neskutečně moc úkolů! Kdy se mi podaří všechny splnit?) musím zvýšit úroveň klenotnictví a získat třetí level vyřezávání drahokamů. S jistotou můžu předpokládat, že následující dva měsíce přinesou těžké bitvy proti Geranikovi. Hráči budou potřebovat vylepšit své zbraně a brnění. Proto se zde skýtala možnost, jak našemu klanu vydělat spoustu peněz. Ačkoli tento bod zmínila Stacey, jsem si jistý, že ji k němu přivedl Leite. Ten lstivý pavouk se snaží vydělat za jakýchkoli okolností.

Za jedenácté – musím si najít studenta. Potřebuji přijmout studenta a začít ho učit základům šamanismu, bez ohledu na to, co mi o mých šamanských schopnostech řekne Prontho. Nemám tušení, kdo by to mohl být, ale vím, že bude muset mít naprosto jasnou představu, jak ke hře přistupovat. Musí být připraven jednat v rozporu se zažitou herní logikou. Netušil jsem, kde toho pravého adepta objevím, ale udělám pro jeho nalezení maximum. Rozhodně jsem nechtěl přijmout prvního hráče, kterého potkám.

Za dvanácté – musím rozdělit své nevyužité body statistik. Aktuálně mám k dispozici 490 nerozdělených bodů a nemá smysl svou sbírku nechat dál růst. Anastaria mi však kategoricky zakázala, abych něco takového provedl. Vysvětlila mi, že se hlavní schopnosti zastaví na 500 bodech. Tento limit mohl být překročen jen následným přidáním nerozdělených bodů. Pokud nebude situace kritická, měl bych s rozdělením bodů počkat. Když jsem se ptal, jak té hranice dosáhnu, aniž bych si do vlastností přidával ručně body, Stacey se jen tajemně usmála a požádala mě, abych nějaký čas vydržel. Dodala jen to, že pro mě chystá dárek, z něhož budu mít velkou radost. Proto jsem spokojeně tento dvanáctý bod vyškrtl z mého už tak dlouhého seznamu.

Za třinácté – trénink u Patriarchy. Tenhle bod musím pro tuto chvíli odložit, protože Altamedu nemohu opustit na více než den. Každodenní cestování by bylo extrémně nákladné, a to zejména s ohledem na nedávné utrácení. Nejdůležitější bylo, aby nám Patriarcha vyšel vstříc. Taky nám mohl sdělit, že máme začít okamžitě trénovat, nebo můžeme na celou záležitost zapomenout.

Za čtrnácté – chci se setkat s Renoxem. Nevím, kdy se mi to podaří. K našemu setkání dojde nejspíše až ve chvíli, kdy dosáhnu 10. úrovně draka. Se svým herním otcem však potřebuji nutně hovořit. Nashlazařina slova mi stále silně zněla v hlavě. Renox obětoval Draca Tarantulím. Bylo nemyslitelné jejím slovům uvěřit, ale přesto siréna přísahala, že mluví pravdu… Je to komplikovaný problém a možná bylo lepší probírat se jím pomaleji.

„Je to už vše?“ zasmála se Anastaria a ještě jednou si celý seznam pročetla. „Myslela jsem si, že přijdeme jen na tři až čtyři body, které tě na následující měsíce zaměstnají, ale teď mi přijde, že máš před sebou práci na celý rok! V podstatě můžeme do seznamu přidat úkol s Geranikou, zničení Srdce chaosu a plán budoucího rozvoje našeho klanu, když už jsme v tom…“

„Myslím, že budu schopen rozlišit, na co se musím zaměřit nejdřív a co jde odložit na později. Ale máš pravdu, vážně mám před sebou hodně práce. Aspoň je jasné, co všechno mě čeká.“

„Především ta šachovnice… Dobrá, Dane. Už půjdu. Nezapomeň mi volat, ať mi můžeš říct, jak pokračuješ. Zkus se tu nějak zabavit.“ Anastaria vykouzlila portál, políbila mě na rozloučenou a zmizela neznámo kam.

„Pane,“ pronesl Viltrius, který se rázem objevil vedle mě, jako by čekal na ten správný moment, „večeře je připravena. Přejete si, abych ji servíroval zde v ložnici, nebo mám přichystat jídelnu?“

„Budu jíst v jídelně,“ odpověděl jsem goblinovi. Být hrabětem byla docela sranda. Mým úkolem bylo jen vyřešit problém s penězi a pak už si můžu užívat svou aristokratickou pozici natolik, že nebudu chtít Barlionu opustit, až po sedmi letech vyprší můj trest. Život není tak špatný, když se nad vámi lidé neustále rozplývají…

„Ctěný hrabě, kdosi vás přišel navštívit,“ oznámil mi triumfálně Viltrius, jakmile jsem dojedl. Ačkoli se goblin velice snažil, bylo mi jasné, že budu muset najmout kuchaře, několik číšníků a pár pokojských. Bylo velmi těžké si to přiznat, ale žádná jiná cesta neexistovala. Nicméně i v tomto bodu mě Altameda překvapila. Plat sedmi číšníků včetně tří pokojských činil pouhé dva miliony zlatých ročně. A to i přesto, že jsem musel najmout vysoce kvalifikované osoby, které si s prací v hradu na vysoké úrovni poradí. Sedmimístnou sumu jsem zaplatil z vlastní kapsy, ale udělal jsem si v hlavě poznámku, abych se s klanem vyrovnal, až se nám podaří nějaké peníze vydělat. Kdo však byl tím návštěvníkem a odkud přichází? Altameda zde stojí teprve dvě hodiny… „Přejete si jej přijmout dnes, nebo mu mám sdělit, že audienci udělíte až zítra?“

„Proveďme to hned.“ Potvrdil jsem platbu a sledoval, jak se goblinovy oči rozzářily, protože konečně měl pod sebou pracovníky, které mohl popohánět.

„Jak si přejete, pane,“ uklonil se goblin. „Návštěvníka tedy uvedu do trůnního sálu…“

Jakmile jsem usedl na svůj trůn, otevřely se široké dveře a Viltrius zvučným hlasem oznámil:

„Jeho Milost přišel navštívit předák vesnice Veselý Mech!“

No to se na to podívejme! Poblíž je nějaká vesnice. Vzpomněl jsem si na základní principy Barliony. Věděl jsem, že kde je vesnice, musí být i úkol! Trochu naivně jsem si připravoval seznam činností, které zaberou možná i pár let, a přitom jsem se nezamyslel nad všemi příležitostmi, které může nabízet naše nové okolí. Můj čtrnáctibodový plán na získání vlády nad světem bude muset chvíli počkat… Hmm. Vláda nad světem. Při té myšlence jsem se trochu pousmál. Cain zmínil, že nezbývá mnoho času, než převezmou vládu nad tímto světem, a to nemluvil sarkasticky. Geranikův válečník se celou dobu choval čestně a nemluvil vyhýbavě. A já mu věnoval tak málo pozornosti… Nyní mi nezbývalo než si jen hořce povzdechnout a poučit se z chyb, které jsem v minulosti udělal.

Do sálu pokorně vstoupil nevysoký muž. Neustále těkal pohledem, jako kdyby si nebyl jistý, zda má padnout na kolena nebo riskovat další krok. V rukou mačkal klobouk, jako by právě ten byl zdrojem všech jeho problémů. Zastavil se na půl cesty mezi dveřmi a trůnem. Byl oblečen velmi jednoduše. Kousek lana nahrazoval opasek a boty měl celé ošoupané. Předák vesnice Veselý Mech vůbec nepřipomínal předáka Beatwicku. A to neberu v potaz, že se z Beatwického předáka stal císař Malabaru. Rozdíl mezi nimi byl prostě nepřehlédnutelný.

„Sire! Říkají mi Myrrh.“ Rozhodl se předák zariskovat a oslovil mě. „Naše vesnice, která leží poblíž, se jmenuje Veselý Mech. Mírumilovná osada o stovce domácností. Jsme správně zaregistrováni v registru osad této provincie. Přišel jste nám vládnout, sire? Ujišťuji vás, že včas platíme své daně a do puntíku plníme všechna nařízení.“

Když Myrrh dokončil svůj proslov, oddychl si a tázavě se na mě podíval. Hmm… Znamená to, že po teleportaci na nové místo pojme můj hrad okolní vesnice pod svou ochranu?

Stacey, potřebuji naléhavě poradit. Mohou hráči vládnout vesnicím?

Ne… Co se děje?

Přišel za mnou předák vesnice a ptá se mě, jestli jsem nový šéf. Nemůžu ti zavolat, protože stojí přímo přede mnou a kouká na mě. Už jsem vyplýtval skoro všechnu energii…

Chápu… Dane, přivolej herolda a zeptej se ho na statut té vesnice. Nebudeš za přivolání herolda potrestán, protože ten muž přišel za tebou. Jen se ujisti, abys dal jasně najevo, že ten muž přišel za tebou sám a tys ho nevolal. Všechny hrady hráčů, o kterých vím, jsou umístěny daleko od barlionských vesnic, a proto neexistuje pro tuto situaci žádný precedent. Až se ti energie vrátí, pověz mi, co se stalo…

„Přivolávám herolda, žádám o vaši pomoc!“ pronesl jsem a věřil Anastariiným zkušenostem. Nemůžu rozhodnout sám, zda budu vesnici vládnout či nikoli. Pokud bych si zvolil špatně, mohl by mě čekat trest, a proto je lepší, aby mi někdo přednesl má práva.

„Hrabě! Přivolal jste mne a já jsem přišel,“ zazněl heroldův hlas trůnním sálem jako zvon a předák padl na zem. Muž si nebyl jistý, jak se chovat v mé přítomnosti, ale příchod herolda ubohému NPC podtrhl nohy. Protože je tohle místo daleko od oblíbených cílů svobodných občanů, musí místním jednoduchým systémem vlády – nebo spíš jeho naprostou absencí – pořádně otřást, když se najednou objeví nejen tajemný hrabě, ale ještě taky herold, který patří k vyšším císařským zástupcům! To byl velký zásah do jednoduchého myšlení mužova imitátora. Na takové změny očividně nebyl připravený.

„Byl bych rád, abyste mi vyjasnil jednu právní otázku.“ Vyslechl jsem si standardní proslov o tom, jaký mě čeká trest, pokud jsem herolda přivolal bezdůvodně, a pak jsem celou situaci vysvětlil a zvlášť jsem si dal záležet na zdůraznění, že jsem ji nezpůsobil.

„Udělal jste dobře, že jste mne přivolal, hrabě. Vyčkejte chvíli, prosím. Musím se poradit s rádci. K této situaci v celém císařství dosud nedošlo.“

Herold skočil zpět do svého portálu, který nezmizel a vznášel se nad podlahou. Předák zvedl hlavu, ale jakmile se naše pohledy setkaly, Myrrh okamžitě trhl hlavou směrem dolů, až se čelem udeřil o podlahu. Obával se, že by mohl namíchnout mocného hraběte, který byl natolik sebejistý, že si dovolil promlouvat s císařskými heroldy.

„Viltrie,“ přivolal jsem goblina, který k mému překvapení strnule a bázlivě stál na kraji sálu, „povězte sluhům, že vážený pan předák má být vykoupán, nakrmen a bude mu přidělena komnata. Nebude se přece v noci toulat po lesích. Dokud se otázka správy vesnice nevyřeší, zůstane naším hostem.“

„P-pane hrabě,“ odpověděl goblin s koktavě. „Př-přišli za vámi další dva návštěvníci. Předáci vesnic Tichá Réva a Spodní říčka. Mám i je nechat vykoupat a přichystat jim večeře?“

„A nezapomeň jim připravit postele,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Dej se do toho!“

Viltrius přišel k ležícímu předákovi, zvedl ho na nohy, jako by nevážil vůbec nic, a kývl směrem ke dveřím, čímž mu naznačil, že audience u hraběte dospěla ke svému konci. Musím si později goblina přivolat a zeptat se, proč reagoval na příchod herolda tak podivně. Že by se dosud s podobným hostem ještě nepotkal?

„Děkuji, že jste na mne počkal, hrabě,“ pronesl herold, který se po deseti minutách vrátil zpět do sálu. „Tato situace je vskutku nevídaná. Zákony Malabaru jasně stanovují, že svobodný občan nemůže vládnout žádným osadám či spravovat jejich zdroje. Když však vezmeme v potaz všechny záležitosti… No, ve zkratce si císař přeje, aby vám své rozhodnutí mohl sdělit osobně. Následujte mne, prosím.“

Herold o krok ustoupil a nyní byla řada na mně, abych prošel portálem. Viltrius, který se již vrátil, se při opětovném příchodu herolda znovu změnil v sochu. Jakmile herold zmínil, že si se mnou chce promluvit císař osobně, muselo se v hlavě chudáka goblina něco pokazit, protože se bezvládně sesul na podlahu.

„Ahoj, Mahane!“ První věc, kterou jsem při východu z portálu v císařském paláci uslyšel, byl radostný hlas princezny. Po událostech ve Skalnatém lese se má reputace u Tishy zvýšila na úroveň vážený a má atraktivita se u ní vyšplhala (zde jsem pro jistotu číslo ještě jednou zkontroloval) na 83 bodů. Slate by měl brzy vstát z mrtvých – tentokrát v lidské podobě – a nikdo mu nebude moci zabránit, aby se stal princezniným právoplatným manželem. „Jdeš za tátou? Stav se později i za mnou, prosím. Vezmi si tento amulet. Jakmile skončíte, zavolej mi.“

Dostupný úkol: Rozhovor s princeznou .

Popis: Princezna je neskonale šťastná, že se Slate stal člověkem, a přeje si vám vyjádřit svou vděčnost.

Typ úkolu: vzácný.

Omezení: reputace u princezny nejméně na úrovni vážený.

Získán předmět: jednorázový amulet pro komunikaci s princeznou Tishou.

„Jasně, Tisho. Jakmile budu mít čas, potkám se s tebou. Teď mě omluv. Očekává mě tvůj otec…“

Jelikož mě herold mohl přenést přímo k císaři, mohl jsem předpokládat, že setkání s princeznou bylo připraveno předem. No… Vypadá to, že můj seznam úkolů brzo praskne ve švech. S každou uběhlou hodinou jsem nabíral další úkoly a doufal jsem, že nebudu muset začít psát nový seznam, abych je tam všechny vměstnal.

„Svobodní občané Malabaru! Hrabě Mahan, Ehkiller, Ankir a Karrar!“ oznámil vyvolávač, který nám otevřel dveře do trůnního sálu. Objevily se tři portály, ze kterých vyšli ostatní hráči. Navzájem jsme se pozdravili a v očekávání ztichli – císař bez dobrého důvodu nepřivolává tak roztodivnou směsku hráčů. S Ehkillerem jsem se už znal, ale zbytek jmen jsem dosud neslyšel. Zajímalo mě, co jsou zač a odkud přišli. Podle klanového symbolu u Ankirova jména jsem pochopil, že patří k Fénixu, ale Karrar nebyl členem žádného klanu. To je divné…

Když jsem byl v tomto sále naposledy, Geranikova dýka byla stála zapíchnutá v trůnu, který obklopovaly Kameny světla. Nyní na trůnu seděl Naahti, jenž na nás majestátně shlížel. Šest rádců, vévodkyně Caltanoru, ropuše podobný guvernér Serrestu a několik dalších neznámých NPC dodávalo tomuto setkání punc formálnosti. My čtyři jsme hrdým krokem vstoupili do sálu.

„Posaďte se, pánové,“ pronesl císař a jakoby mávnutím kouzelného proutku se ve středu trůnního sálu objevil velký kulatý stůl. NPC si začala sedat okolo stolu, ale my jsme zůstali stát. Pro svobodné občany nebylo u stolu volné místo.

„Přišli jste sem na mou žádost kvůli jediné záležitosti,“ oslovil císař shromáždění, „abychom rozhodli, zda je na čase změnit naše zákony, nebo je ponechat v aktuální podobě.“

Pokud jsem to pochopil správně, shromáždění se účastnilo všech třiatřicet guvernérů, kteří zůstali v Malabaru po kartosské expanzi, vévodkyně jako zástupkyně aristokratů a rádcové, nejvyšší autority v zemi po císaři. V podstatě šlo o řídící výbor Malabaru!

Císař pokračoval: „Jste si vědomi důvodu naléhavosti opatření. Než začneme s hlasováním, přál bych si slyšet vaše názory na tuto záležitost.“

„Provincie Lestran plně podporuje císařovu iniciativu na pozměnění zákona,“ promluvil lestranský guvernér. „Svobodní občané již dlouho dokazují, že jsou schopnými vládci. Části z nich by měla být projevena důvěra a umožněno vedení vesnic a možná i malých měst. Chápu, že se k celé záležitosti vážou rizika. Svobodní občané by se mohli přímo či nepřímo chtít obohatit na úkor císařství, a proto bychom měli opatrně volit kandidáty a pečlivě dohlížet na jejich vládu. Můj názor však zní tak, že stojí za to dát jim šanci prokázat své schopnosti. Pokud by vesnice a města, kterým budou svobodní občané vládnout, vzkvétala, mohli bychom třeba i přehlédnout nějaké probl…“

„Názor provincie Lestran je pochopitelný,“ přerušil císař mého guvernéra, u nějž jsem se těšil nejvyšší možné reputaci. „Je mezi námi někdo další, kdo si přeje vyjádřit svůj pohled na věc, než přejdeme k hlasování?“

„Provincie Brantar neschvaluje změnu zákona!“ promluvil velmi důstojně vypadající muž. Byl oblečen do vojenské uniformy s mnoha medailemi, měl i vojenské držení těla, dlouhý knír… Guvernér Brantaru mi částečně připomínal starostu Narlaku. Jako by snad byli příbuzní. „Svobodní občané, zvláště po jejich přechodu na kartosskou stranu, se stali pro Malabar zhoubou! Nájezdy, pogromy… A k těmto činům se neuchylují pouze Kartossané. Dokonce i malabarští občané ničí celá města, a to nemluvím o vesnicích. Pozice Lestranu mě nepřekvapuje. Hráči nedávno pomohli se záchranou jednoho z jejich měst a guvernér nemá problém přehlédnout jiné přešlapy. Přesto však vážený Krondavir neví, nebo si nepřeje vědět, že během posledních tří měsíců bylo sedm mých měst srovnáno se zemí. Sedm! Pět padlo rukou Kartossanů a dvě města zničili svobodní občané Malabaru! Proč bychom jim měli svěřit vládu nad vesnicemi a nedejbože i městy? Jen aby si mohli vybudovat silnější základny, ze kterých mohou vysílat více jednotek? Nebo proto, aby se mohli obohatit a o císařství se vůbec nestarat?“

„Pozice provincie Brantar je taktéž pochopitelná. Přeje si promluvit ještě někdo další?“

Další tři guvernéři provincií Alyen, Nirriana a Shatil vyjádřili změně zákona svou podporu. Naopak čtyři včetně guvernéra ropuchy promluvili proti. Zbytek osazenstva zůstal potichu sedět.

„Vévodkyně,“ promluvil císař k dámě, „chtěla byste promluvit?“

„Ano, císaři,“ odpověděla žena, aniž by ze mě odtrhla oči. „Jako oficiální zástupkyně aristokracie v Malabaru jsem toho názoru, že je vhodný čas na změnu a další růst. Ne všichni aktuální vládci si zasloužili svou pozici poctivě,“ vévodkyně pohledem přešla na guvernéra ropuchu, který pod jejím pohledem zapadl hlouběji do židle, „ale stejně dobře nemá každý svobodný občan právo vládnout. Rozhodnutí, kdo je této cti hoden a kdo nikoli, je otázkou pro další diskuzi, které by se celkem logicky svobodní občané neměli účastnit. Ale jelikož už jsou zde, mohu říci, že jsem nominovala tyto čtyři kandidáty, protože si vysloužili mou důvěru a tím i důvěru celé šlechty. Má rada zní: umožněte těmto občanům vládnout po dobu šesti měsíců nad několika malými osadami. Po uplynutí této zkušební doby zhodnotíme jejich práci a dospějeme k dalším rozhodnutím. Můj císař všechny tyto muže dobře zná, proto nemá smysl zmiňovat výhody a nevýhody každého z nich. Nikdo by se neměl do neznámého prostředí vrhat po hlavě, ale naopak opatrně postupovat krůček po krůčku. Žádám, aby císař dospěl k smysluplnému rozhodnutí.“

„Děkuji za vaše slova, vévodkyně,“ promluvil císař, který vypadal ztracen v myšlenkách. Očividně se aktualizoval jeho imitátor, jelikož není pravděpodobné, že by se tak zásadní změna herních mechanik udála sama od sebe. „Dospěl jsem k rozhodnutí. Rádcové, žádám vás, abyste tohoto rozhodnutí byli svědky a zaznamenali ho. Za prvé bude čtyřem občanům Malabaru dovoleno sloužit v roli vládců několika osad s celkovou populací nepřesahující deset tisíc občanů, a to po dobu šesti měsíců. Za druhé uděluji svobodným občanům Ehkillerovi, Ankirovi a Karrarovi titul barona! A za třetí, pokud po uplynutí zkušební doby budou výsledky pozitivní, bude tato možnost nabídnuta i ostatním svobodným občanům splňujícím potřebná kritéria, o jejichž znění se dohodneme později. Tak zní mé rozhodnutí!“

Před očima se mi objevila zpráva, která doslovně opakovala císařovu řeč a končila dvěma možnostmi:

přijmout a odmítnout. Jsem si dobře vědom, že nikdo z ostatních tuto nabídku neodmítne, a proto jsem stiskl tlačítko přijmout a podíval se, jak se rozhodne zbytek. Oči Ehkillera zůstávaly zamlžené daleko déle než oči ostatních. Kouzelník si asi znovu a znovu pročítal text, aby v něm objevil nějakou léčku. Když se k nám konečně připojil, císař pokračoval se svým proslovem: „Tímto nařizuji zde přítomným svobodným baronům a hraběti, aby během deseti dnů dojednali veškeré záležitosti se správou vesnic a přivolali herolda, který jejich jmenování potvrdí. Děkuji všem přítomným. Prohlašuji toto jednání za ukončené!“

* HMS – zkratka pro označení válečné lodě patřící monarchii („Her/His Majesty‘s Ship“ – loď Jejího/Jeho Veličenstva), nejčastěji lze toto označení najít u válečných lodí Spojeného království.

2. kapitola

Šamanismus je poslání

Když jsem procházel Anhursem, přemýšlel jsem nad svým setkáním s Tishou. Jakmile jsem odešel z trůnního sálu, zamířil jsem nejkratší cestou přímo do jejích komnat. Když sněm skončil, vyhnul jsem se konverzaci s Ehkillerem. Kouzelník mi dal jasně najevo, že si chce se mnou promluvit, ale já… Prostě jsem neměl náladu poslouchat další pohádku o tom, jak mu okolnosti neumožnily povědět mi o svém spojení s Geranikou a jak se celý svět přibližuje čemusi neznámému a nebezpečnému. Rozhodně mi nemůže sdělit nic, co bych už nevěděl. Navíc by to celé podal tak, jako by to všechno byla moje chyba. Raději jsem pospíchal na setkání s Tishou. Těšil jsem se na nějaký vzácný úkol. Nestávalo se každý den, aby princezna Malabaru pozvala hráče na osobní schůzku. Ve skutečnosti mi celá ta záležitost připomínala začátek nějakého postupného úkolu či dalšího scénáře…

Nestalo se vůbec nic.

Ve skutečnosti pro mě neměla Tisha žádné dobré zprávy. Vlastně neměla ani špatné zprávy, ale rozhodně mě nečekalo překvapení, na které jsem se těšil. Princezna mi poděkovala za pomoc Slatovi a ujistila mě o své naprosté podpoře do budoucna a o našem vzájemném přátelství. Pak mi pověděla, abych se asi tak za měsíc, až se princ vrátí, zastavil na návštěvu. V tu chvíli se úkol zařadil do seznamu splněných. Žádný další jsem ani přes její slova chvály nezískal. Když mě Tisha konečně přestala chválit, poděkovala mi, že jsem si našel čas na rozhovor, omluvila se a odešla. Zůstal jsem v jejích komnatách stát sám a cítil jsem se velmi nespokojeně. Nechápal jsem, proč administrátoři zařídili toto setkání. Jsem si jistý, že ho naplánovali schválně. Chtěli mi snad ukázat, že princezna nezapomněla na to, co jsem pro ni vykonal, ale jednoduše neměla čas se mnou dál hovořit? Celý rozhovor přinesl jen další otázky.

Uvědomil jsem si, že mě v paláci nic dalšího nečeká, a vyrazil jsem do ulic Anhursu. Za cíl jsem si určil tréninkové centrum šamanů. Potřeboval jsem zjistit, kdy se mi vrátí šamanské schopnosti.

„Jak vám mohu pomoci, odpadlíku?“ oslovil mě učitel šamanů, jakmile jsem vstoupil dovnitř. Jeho slova vytrhla všechny mé myšlenky i s kořeny a to bez anestézie. Jakže mě to oslovil?

„Odpadlík.“ Vypadal jsem asi dost zmateně, protože se učitel rozhodl slovo zopakovat ještě jednou. „Šaman, kterému byly odebrány jeho schopnosti. Když Geranika získal Srdce chaosu, zasedla rada šamanů a rozhodla… Zvě-zvě-zvěstovateli,“ zakoktal se najednou šaman a pozdravil výše postaveného šamana. Otočil jsem se a můj pohled se střetl s chladným pohledem Prontha.

„Pojď za mnou,“ vyštěkl ork. Otočil se a rychle vykročil k jediné budově, která se v tréninkovém centru nacházela. Hmm… Začíná se mi to líbit čím dál míň. Rada šamanů je velmi mocnou institucí. Nezasedá proto, aby řešila běžné hráčské prohřešky. Pro její svolání musí existovat velmi zásadní důvod.

„Posaď se,“ pronesl Prontho, když jsme přišli do jeho kanceláře. Počkal, dokud si nesednu na jedinou volnou židli, obešel svůj obrovský stůl, na kterém se vršily kupy papírů, a svalil se do svého křesla.

Jeden pohled po kanceláři stačil k tomu, aby mě zamrazilo v zádech. Seděli jsme v detailní kopii kanceláře guvernéra dolu Pryke. Na svém čestném místě visel i obrázek orků válečníků, který líčil slávu rasy orků. Tomuto místu chyběl jen zvuk rohu, zvonění nárazů krumpáčů, nářky vězňů a cítil bych se jako doma.

Nějakou chvíli Prontho jen potichu seděl a díval se mým směrem, ale i tak se zdál zahleděný kamsi do dáli a zřejmě se rozhodoval, jak rozhovor začít. Konečně se jeho pohled vyjasnil a tiše pronesl:

„Korniku…“

Prakticky okamžitě se v kanceláři objevil můj učitel. Rozhlédl se okolo sebe, usmál se, zmizel a ihned se znovu objevil. Tentokrát si však s sebou přinesl židli a sklenici plnou jakési tekutiny.

„Takže se přece jen ukázal!“ Vážnost situace ani o trochu nesnížila míru sarkasmu v goblinových slovech. „Neříkali ti všichni, aby ses držel dál od Altamedy, ty hlupáku? „A když už tam půjdeš,‘ říkali ti: ‚nezapomeň, že jsi šaman!‘ Ale to ne! Dokázal jsi myslet jen na to, jak do hradu přivedeš všechny své pěšáky. Co teď asi tak máme dělat?“

„Pochopit a odpustit,“ zavrčel jsem první slova, která se mi objevila v hlavě, přestože jsem věděl, že Kornikova otázka byla jen řečnická.

„Rada se rozhodla, že nejsi hoden její důvěry,“ probral se konečně z meditativního stavu Prontho. „Proto jsme se rozhodli zbavit tě dočasně tvých vyvolávacích schopností.“

„Dočasně?“ chytil jsem se záchranného lana.

„Rada ti odňala schopnosti na dva měsíce,“ vysvětlil Kornik. „Tak dlouho ostatním svobodným občanům potrvá, než zničí Srdce.“

„To je ale snůška blábolů,“ podíval jsem se zmateně na Zvěstovatele. „Pokud jsem vinen tím, že Geranika získal Srdce, neměl bych být přítomen v… počkat… neřekl jsi, že k rozhodnutí dospěla rada? Nebyla náhodou většina členů rady složena ještě pod Shiamem?“

„Vždyť neuběhlo ještě ani šest měsíců! Začínám si myslet, že hlavu používáš jen ve chvíli, když si do ní cpeš jídlo,“ odsekl Kornik a potvrdil mou nenadálou domněnku. Geranika má své nohsledy i mezi nejvyššími šamany Malabaru!

„Ale Anastaria a Plinto…“ spustil jsem, ale zastavil jsem se, protože jsem si uvědomil velikost plánu, který vývojáři připravili: boj proti Geranikovi se nebude odehrávat jen v jeho císařství ležícím na nejzápadnějším cípu kontinentu, ale také v Anhursu, městě překypujícím špehy a přívrženci Stínů.

„Stejně jako válečník Hellfire, nemrtvý rytíř Donotpunnik, lovec Exodus a desítka dalších svobodných občanů, kteří jsou nejlepšími ve svých třídách postav. Všem těmto lidem byly na dva měsíce odebrány jejich schopnosti a tím se otevřela cesta pro příchod nových hrdinů. Situace je tak zlá, že císař rozhodl posunout datum turnaje mezi klany. Nemá smysl pořádat turnaj, když se ho ti nejlepší z nejlepších nemohou účastnit.“

„Ale proč já? Co třeba Vtrenkáchmravenci? A jistě existuje nejméně stovka šamanů, kteří mě dokážou zašlapat do země…“

„Bohužel nebo možná naštěstí nikdo neví, co se s Vtrenkáchmravenci stalo. Naposled jsme o ní slyšeli, když se vydala do Astrumu a získala místní občanství. Co se týká těch stovek šamanů… Ano, máš pravdu, v Malabaru je nás mnoho, ale prakticky všichni ostatní se zasekli na úrovni šamana elementů. Ty jsi jediný nejvyšší šaman, který má šanci – ačkoli velmi malou – stát se Zvěstovatelem. Proto se rozhodli vzít schopnosti právě tobě. Altameda s tím nemá co dělat.“

„Takže musíme zrádce vykouřit z nory?“ Nechtělo se mi dál chodit okolo horké kaše. Navíc mi připadalo, že na konci našeho rozhovoru se ukrývá nějaký další úkol. Než by se však tato dvě NPC dostala k jádru věci, zamrzlo by peklo.

„Jsem stejného názoru. Musíme je ale objevit,“ souhlasil Kornik. „Abychom to dokázali, budeme potřebovat zasvěcené šamany nebo šamany elementů, kteří jdou po správné cestě. Nevíš náhodou, kde bychom je mohli najít?“

„Proč jen čerstvě zasvěcené šamany?“ zeptal jsem se zmateně. Jak je možné, že jsem nebyl pro tento úkol vhodným třeba právě já?

„Protože potřebujeme někoho, kdo odhalí Geranikovy přívržence. Máme jakous takous představu, které osoby patří mezi zrádce, ale potřebujeme si být jistí, aby se celá záležitost nezvrhla v hon na čarodějnice. Jediný způsob, jak zrádce identifikovat, je dát mu příležitost svést na Geranikovu stranu svobodného občana.“

„V tom případě si ale nemůžete být jistí, že svobodný občan svodům nepodlehne,“ pokračoval jsem ve svém tlaku, aby předali úkol mně. Vždyť to není vůbec fér!

„To máš pravdu. Žádnou garanci nemáme. Pokud se svobodný rozhodne přidat se ke Geranikově armádě, bude to jeho volba. Proto se před nabídkou tohoto úkolu každého nováčka zeptáme, co je pro něj v ohledu na tento svět důležité a čeho chce dosáhnout. Je potřeba mít na paměti, že se blíží čas plný změn.“

„Ale ani to nevysvětluje, proč nemůžete jako návnadu použít mne!“

„Skutečně tu svou hlavu používáš jen k tomu, aby sis jídlo přesunul do žaludku,“ zamumlal Kornik. „Ty, můj drahý hlupáčku, jsi byl označen Pánem stínů. Žádný zrádce ti nenabídne možnost připojit se ke Geranikovi. Kromě toho tě Geranika pokládá za svého soka… Mám pokračovat dál, nebo už zvládneš přemýšlet sám?“

Aktualizace úkolu Cesta šamana, část 4. Trénink.

Váš trénink byl posunut o tři měsíce.

„Tři měsíce? Pokud Geranikovi nesebereme Srdce chaosu, Malabar za tři měsíce už ani nemusí existovat! Na co myslíte, Zvěstovatelé?“

„Přestaň se chovat jako kouzelník!“ švihl po mně zamračeným pohledem Prontho. „Tvé schopnosti jsou na následující dva měsíce zablokované. To je prostě fakt, který nemůžeme nijak obejít. Hned poté vypukne turnaj. Císař ho posunul o dva měsíce do chvíle, kdy se všem vrátí bývalé schopnosti. Tak nějak pochybuji, že by sis místo boje po boku svého klanu vybral trénink. Co se týká Geraniky… Měj na paměti, že to, co ti teď řeknu, je tajné. Pokud se o tom dovědí ostatní svobodní občané, budu vědět, kdo to prozradil, a vyvodím z toho patřičné důsledky. Pokud se svobodným občanům nepodaří Srdce chaosu během dvou měsíců zničit, zasáhne sama Eluna. Nikdo si nepřeje, aby se Barliona ponořila do dob temnoty. Bohyně je připravena obětovat své božství a Srdce zničit. Pokud to udělá, vyšší sféry se ponoří do chaosu, jelikož propuknou boje o prázdný trůn. I přesto však bude Barliona zachráněna.“

„Neexistuje nějaká cesta, jak bych mohl získat své schopnosti zpět?“ učinil jsem ještě poslední pokus. Prontho mě však zavalil jedním ze svých delších monologů a ode mě se asi čekalo, abych se ponořil do hlubokého přemýšlení. Myšlenka, že bych měl být dva měsíce bez přístupu k mým elementálům, mi však přivodila takový smutek, že…

„Pojď za mnou, Draco!“

„Už jdu.“

„Haha,“ uslyšel jsem Kornikův spokojený smích. Goblin se otočil na orka a zapitvořil se:

„Proto jsem se s tebou nedohadoval. Znám přece svého žáka!“

„Brácho… Zvěstovatelé,“ pozdravil Draco všechny přítomné. „Máte tu hezkou malou společnost.“

„S elementály se ani neobtěžuj. Ti jsou rozhodně zablokovaní,“ pokračoval Kornik, když si všiml, že jsem se snažil vyvolat elementála léčení. „Teoreticky by měla být zablokována i schopnost vyvolat tvůj totem. Pokud bys ho vyvolával způsobem, jakým to dělají ostatní šamani, nic by se nestalo. Ale Draco je pro tebe víc než jen totem. Je prodloužením tebe samotného a jak by někdo mohl komukoli jinému zakázat používat část sebe sama? Mám ti povědět o jedné zajímavé věci, která se váže k tvým zablokovaným schopnostem?“

„Jasně…“

„Nepřerušuj! Jelikož teoreticky nemůžeš svůj totem vyvolat, vlastně jsi právě teď nikoho nevyvolal. A proto… No? Chápeš to?“ Kornik se na mě tázavě podíval, jako by čekal, že mě jeho slova přivedou k prozření.

„Ne, víš co, se studentem, jako jsi ty, naprosto ztrácím veškerou důvěru v dnešní mládež,“ vybuchl po chvíli Kornik, když se mé oči nerozsvítily náhlým zjištěním. „Na jeho přivolání se nevztahují žádná omezení, ty blbče! Tvůj totem může světem poletovat celé dva měsíce. Může studovat, hrát si, komunikovat… Nejvyšší, proč mě takto trestáte?“

„Žádná omezení?“ ozval se můj totem, který se naráz ve vzduchu zastavil. „Takže můžu teď jít do knihovny a zůstat tam třeba celý týden?“

„Goblini nade mnou! Vy dva hlupáci si zasloužíte jeden druhého.“

„Můžu jít, brácho?“ otočil se na mě drak vzrušeně. „Já… Já to potřebuju!“

„Utíkej,“ usmál jsem se na draka, ale když z mých úst vyšla poslední slabika, viděl jsem už jen Dracův ocas, který mizí v rozbitém okně.

„Ani tobě by neuškodila trocha studia,“ odfrkl si Kornik a vyvolal jakéhosi elementála, který okno opravil. „Musíš se naučit, jak správně spravovat hrad a jaké máš jako hrabě práva a povinnosti. Pokud vím, byla ti udělena správa osady. Měl by sis přečíst, jak osadě dobře vládnout, aby ti nezačalo téct do bot. Ani si nevšimneš a dva měsíce budou fuč. To je pro tuto chvíli vše. Můžeš jít. Už tak jsi tu zbytečným tlacháním ztratil příliš mnoho času.“

Kornik jednoduše zmizel a vzal si s sebou i svou židli. Prontho se na mě s tázavě zvednutým obočím podíval, jako by přemýšlel, proč se ještě zdržuju v jeho kanceláři. Nezbylo mi nic jiného než zamumlat: „Díky za informace,“ a odejít z budovy. Posadil jsem se na schody a snažil se promyslet si vše, co jsem se právě dověděl. Podle všeho všichni nejlepší hráči našeho kontinentu, mezi které patřila i má maličkost, což mě potěšilo, přišli na dva měsíce o své schopnosti. Tento krok byl učiněn proto, aby ostatní hráči mohli dohnat ty nejlepší jedince. Pokud ne levely, pak aspoň účastí v nejrůznějších dobrodružstvích, které Korporace připravila. Neměl jsem v úmyslu jít proti radě Zvěstovatelů a přidat se k ostatním hráčům při útoku na Geranikovo císařství. Každodenní návrat do Altamedy, abych si obnovil přítomnost v hradu, by mě vyšly na příliš mnoho peněz, což by Leitovi přivodilo infarkt. Nezbývalo než zůstat na jednom místě a ponořit se do studia…

„Není to k ničemu!“ zaslechl jsem plačtivý hlas jakési dívky. „To je ta blbá rasa! Smažu tuhle postavu a začnu s něčím víc lidským!“

„Zlost vás nikam neposune,“ pronesl jeden z učitelů.

Normálně bych si podobných výlevů nevšímal. Zelenáčů, co měli problém naučit se něco nového, bylo po celé Barlioně až příliš. Ale tito lidé hovořili kartosštinou v tréninkovém centru šamanů v Anhursu, tedy v samém srdci Malabarského císařství!

Poblíž rybníku jsem mezi dvěma stromy, které podle historických knih před mnoha miliony let zasadili sami nejvyšší elementálové, uviděl dvě osoby. Poznal jsem učitele, který mě oslovil „odpadlíku“, a dívku, která člověka připomínala aspoň tvarem těla. „Připomínala“ proto, že paže tohoto půvabného stvoření byly nelidsky bílé. Nabarvit si vlasy na modro mohl kdokoli, ale takhle světlou kůži mají pouze upíři. Že by se tyto zubaté stvůry objevily v Kartossu a připravili Plinta o jeho jedinečnost? Na jeho místě bych byl naštvaný…

Snažil jsem se dělat co nejméně hluku, doplížil jsem se k dvojici blíž a zastavil se asi deset metrů od nich. Podle všeho učitel dívku cvičil ve vyvolávání elementálů. Neustále ukazoval na tréninkového panáka a říkal jí, aby se soustředila a nevnímala okolní svět. Dívka, které jsem z mého místa neviděl do obličeje, kývala hlavou, mávala rukama, nehnutě stála nebo zase skákala jako koza, ale nebylo jí to nic platné. Nic se nedělo a panák zůstával nedotčen.

„K čertu s tím!“ vyštěkla po dalším nezdařeném pokusu. Rozčílila se a jen tak do větru zakřičela: „Končím! Vzdávám se! Zombie nemůže být šamanem! Prostě se na to nehodí! Jdu pryč.“

Zombie? Teprve teď jsem se rozhodl kouknout na dívčiny vlastnosti: Fleita Prosincová, level 8, zombie, žádná třída postavy.

„Počkej!“ zavolal jsem na dívku, jejíž postava začala mizet. Očividně opouštěla hru s úmyslem smazat postavu. „Nezačínej od začátku!“

„Proč bych neměla začínat od nuly, když nic nefunguje? Ach!“ Její postava se znovu zhmotnila, otočila se, aby viděla, kdo na ni mluví, a po tváři se jí rozlil úsměv, který odhalil řadu černých zubů. Hmm… no ano… Obecně řečeno byla Fleita docela hezká. Měla správný tvar a zajímavé tělesné proporce, ale její obličej… fuj! Obličej měla křídově bílý stejně jako oči, kterým chyběly panenky. Modré vlasy jí splývaly okolo obličeje a částečně ho zakrývaly podobně jako ve starodávném hororu Kruh. No fuj…

„Prostě to nedělej,“ odpověděl jsem otupělé dívce. Nad její hlavou nebyla značka označující PVP, což mohlo znamenat jediné. Této milé zombie ještě nebylo osmnáct let, a proto vypadala takhle i v reálu, ačkoli jí přibylo pár znaků patřících rase nemrtvých…

Stacey, mám dotaz: může hráč začít hrát za postavu, aniž by si vybral třídu?

Ano, je to novinka pro nově založené postavy. Přidali ji do hry zároveň s kartosským scénářem. Dokud hráč nedosáhne levelu 10, může vyzkoušet všechny třídy a zjistit, která mu nejvíc vyhovuje. Jinými slovy jsou první schopnosti každé třídy dostupné všem hráčům. Proč se ptáš? Potkal jsi někoho bez třídy postavy?

Ano, hodně překvapivá novinka. Díky za informace.

Nemáš zač. Pravděpodobně strávím několik dní v reálu. Pak se připojím a týden budu s Nashlazar. Potom budeme mít jeden celý den pro sebe. Posílám telepatickou pusu…

„Co se ti nedaří?“ zeptal jsem se Fleity.

„No… vlastně ani nevím, jak to vysvětlit. Učitel po mně chce, abych se soustředila a viděla elementály vnitřně, ale… to kouzlo samotné je v knize kouzel. Když kouzlo aktivuji, objeví se jeho obrázek, ale jakmile ho pošlu na cíl, něco se pokazí! Už se o to snažím skoro celý týden!“

„Chápu. Ukaž mi prosím tě, jak toho ducha vyvoláváš.“

„Ty to nechápeš.“ Dívka zapomněla na prvotní rozpaky, promluvila neformálním tónem a dala se do vysvětlování. „Učitel mi řekl, že nemůžu duchy vyvolat. Momentálně mám k dispozici jenom knihu kouzel. Obsahuje několik schopností od každé třídy postavy. Od šamanů mám k dispozici ducha léčení a blesků. Dokážu kouzlo aktivovat a vybrat cíl, ale pak se něco pokazí.“

„Aha, rozumím. Předveď mi to!“

„Dobře. Nejdřív aktivujeme kouzlo.“ V dívčině dlani se objevil obrázek blesku. „Pak zamíříme na panáka a,“ jakmile blesk vyletěl z její dlaně, zasyčel a zmizel, jako by tam ani nikdy nebyl, „to je celé. Sakra! Kolikrát to ještě musím vydržet?“

„Dobře. Už jsem to viděl. Co ti říká trenér?“

„Trenér?“ zeptala se Fleita.

„No ten, co mu říkáš učitel. Co ti řekl, že máš udělat?“

„Prý musím ten blesk najít uvnitř sebe a představit si, že zasáhne panáka sám. Ale aby se mi to povedlo, mám se soustředit na své nitro. Naprosto přesně chápu, co se mi snaží říct. Poslední dva týdny jsem strávila na fórech, přečetla všechny příspěvky i návody a ptala se snad už úplně všech… Pokaždé se dostanu ke stejnému závěru – zombie nemůže být šamanem. Nejsou pro to určené. Mají v sobě nějaká omezení.“

„Ale podařilo se ti vyvolat ten obrázek,“ připomněl jsem dívce.

„To ano, ale když jsem zkoušela kouzelníka, dokázala jsem vyčarovat jakékoli kouzlo! Všichni panáci u čarodějů se váleli po zemi, ale tady… tady mi nejde nic. Asi budu muset začít s jinou rasou, protože jako zombie nikdy šaman nebudu.“

„Mimochodem, proč sis vlastně vybrala zombii?“

„Protože jde o jedinou kartosskou rasu, která aspoň trochu připomíná člověka. Nemám peníze, abych se stala Temným člověkem, protože za přesun postavy z Malabaru do Kartossu už se platí. Zbývá mi jedině zombie. A ráda bych řekla, že divně jsem se cítila jen prvních pár minut. Po chvíli si na to člověk zvykne.“

„V tom případě se chci zeptat ještě na další otázku – co dělá Kartossanka jako ty v Anhursu? A to ještě na tak nízkém levelu?“

„V Kartossu není nikdo, kdo zombie učí. Nebo spíš tam není nikdo, kdo by naučil zombie, jak se stát šamanem. Můžeš se vyučit válečníkem, temným knězem, nekromantem a čímkoli dalším, ale ne šamanem! Ptala jsem se všech. Goblinů, koboldů, orků… Nikdo mi nedokázal pomoct. Pak jsem se podívala na filmy a rozhodla se, že pro šamany je daleko vhodnější Malabar. A je to pravda. Prontho, co tomu tady šéfuje, mě vyslechl a měl pro moji situaci pochopení. Mimochodem, jak je možné, že mluvíš kartossky? Skoro jsem přišla o rozum, když jsem se chtěla domluvit s jinými hráči. Nikdo mi nerozuměl! Dokonce na mě několikrát i zaútočili,“ zasmála se Fleita. „Blázni. Strážní se o ně okamžitě postarali. Začátečníkům přece nesmí nikdo ublížit.“

„Prontho,“ připomněl jsem dívce a snažil se přivést konverzaci zpět k důležitému tématu.

„Co s ním?“ zasekla se dívka a zmateně se rozhlížela. „Jde za námi?“

„Povídala jsi mi, že tě Prontho pochopil a…?“

„Aha! Jasně! Mluví kartossky, a proto mi přiřadil jednoho z učitelů, který taky rozumí mé řeči a poslal mě trénovat. Od té doby se tu dva týdny snažím a nemám za sebou žádný úspěch.“

„V tom případě mám pro tebe asi tu nejdůležitější otázku – proč se chceš stát šamankou? Pochybuju, že bys promarnila dva týdny jen proto, aby ses naučila princip vyvolávání duchů. Proč chceš být právě šamankou?“

Fleita sklonila hlavu a potichu se dívala na zem.

„Aha, chápu. No nic. Ať se ti v budoucnu daří…“

„Protože jsem se dívala na ty filmy!“ vyblekotala dívka se vzdorným pohledem.

„To je dobře, že ses na ně koukla. A co?“ Nedokázal jsem pochopit pointu jejích slov.

„A nic! Když jsem sledovala, jak vytahuješ Yalininku vzhůru, cítila jsem se, jako bych stála vedle tebe! Když jsem viděla, jak bodáš Geraniku do prsou, řvala jsem na obrazovku, abys nechal Kornika být! Když… Viděla jsem všech sedmnáct barlionských filmů, ale jen u těhlech dvou jsem měla pocit, že jsem v hlavní roli. Já… Nedokážu to vysvětlit, ale cítím, že se prostě musím stát šamankou!“

Z dívčiných očí plálo tak silné odhodlání, že jsem od ní nedokázal odejít a nepodat jí pomocnou ruku. Trenér stál strnule jako socha několik metrů od nás a nevměšoval se do našeho hovoru. Chopil jsem se tedy iniciativy:

„Zkoušela jsi vyvolat obrázek přímo v panákovi?“

„Zkoušela. Nefungovalo to. Daří se mi ho vyvolávat jen v mé dlani… No nic, je mi líto, že jsem tě obtěžovala,“ přešla Fleita zpět do zdvořilého tónu hlasu. „Vypadá to, že se budu muset stát goblinem. Šamanem chci být, ať už pro to budu muset udělat cokoli! Je to pro mě otázka principu!“

„Nemusíš se omlouvat, aktuálně mám moře času. Měla by ses teď pokusit zapomenout na knihu kouzel a vyvolat ducha přímo v panákovi.“

Ačkoli to vypadalo, že se dívka už rozhodla smazat zombie a změnit se na goblina, nechtěl jsem to jen tak vzdát. Zajímalo mě, zda jsou duchové pro zombie skutečně nedostupní. V Temném hvozdu jsem objevil zajímavou vlastnost těchto nemrtvých bytostí. Sféra reality, kterou okupují, leží na úrovni sféry nejvyšších elementálů. Jelikož jsem potkal členku barlionských nemrtvých, která dychtila stát se šamankou, měl jsem možnost vyzkoušet nějaké experimenty. Tedy samozřejmě jen dokud jí to bude příjemné.

„Tomu nerozumím,“ pronesla Fleita smutně. „Co myslíš tím vyvoláním ducha? Podle fóra musím nejdřív vstoupit do tabulky pro vyvolávání…“

„Na fóra zapomeň,“ přerušil jsem dívku. „Prostě si jen představ, že panáka posedl duch a tvým úkolem je do něj strčit. Jediný problém je v tom, že do něj musíš strčit z dálky.“

„Pořád to nechápu,“ Fleita byla na pokraji pláče. „Co chceš, abych udělala?“

„Mrtví nemohou promlouvat s duchy, odpadlíku,“ pronesl zničehonic trenér v malabarštině, aby mu zombie nerozuměla. „Rozhněval jsem hlavu rady šamanů a mým trestem je, abych dívku přivedl k pochopení – aniž bych dal najevo svůj vztek – že zombie se nemohou stát šamany. Vznikly buď samy od sebe, nebo kvůli tomu šílenému mágovi, který jako první vytvořil lektvar zmrtvýchvstání. Neměl bys ji zbytečně trápit.“

„Co ti říkal?“ zeptala se okamžitě Fleita. „Pověděl ti, že jsem neschopná, že jo? To je přece jasné… No, díky za pomoc, ale…“

„Ticho! Zůstaň, kde jsi!“ Nikdy jsem si nemyslel, že bych dokázal na jiného člověka zakřičet a už vůbec ne na dívku, ale z nějakého důvodu mi to přišlo jako jediná správná možnost. Dívka se zarazila, ale okamžitě se postavila do pozoru jako skvěle vycvičený voják. „Sedni si sem,“ ukázal jsem na břeh rybníku, „a počkej na mě! Hned se vrátím! Pokud se pokusíš postavu smazat, můžeš na další hraní rovnou zapomenout! Je to jasné?“

Fleita na mě hleděla očima dokořán, ale přesto k rybníku přešla a sedla si na břeh. To mi stačilo. Teď si musím s někým promluvit…

„Korniku, potřebuji tvou pomoc!“ vykřikl jsem jen tak do vzduchu. Ačkoli mi sebrali možnost promlouvat s elementály, komunikaci s učitelem mi zatrhnout nemohli.

„Víš, že jsou tvé vyvolávací schopnosti zablokovány, že ano?“ zaprskal sarkasticky goblin, který se objevil vedle mě. „Kolikrát ti to mám opakovat? Právě teď nejsi šamanem!“

„A jak jsi mě teda slyšel?“

„Neslyšel.“ Na Kornikově tváři se objevil široký úsměv. „Prostě jsem jen letěl okolo, když jsem spatřil, jak můj apatický student jen tak stojí a křičí. Co bych to byl za učitele, kdybych se nezastavil a nezjistil, jestli tě něco neuhodilo do hlavy?“

„Mou hlavu necháme na později. Teď mi radši řekni, jestli se Fleita může stát šamankou, nebo ne.“

„Ty se fakt necítíš dobře, co? Proč si nelehneš tady do stínu?“ odpověděl mi s posměchem a předstíraným zájmem učitel. Snažil se skákat co nejvýš, aby mi dosáhl na čelo. „No jo, jsi přehřátý… Kolikrát jsem ti opakoval, aby sis nejdřív promyslel to, co se chystáš vypustit z pusy? Jak by se flétna mohla stát šamanem?“

„Cože? Ale ne flétna…“ Uvědomil jsem si, že mi goblin nerozuměl, a proto jsem ukázal na zombie. „Ona. Jmenuje se Fleita.“

„Hm,“ zavrčel Kornik a se zájmem se na děvče podíval. Dokonce naklonil hlavu. „Kdo by si pomyslel, že se zombie může rozhodnout stát se šamanem… Kam ten svět spěje?“

„Neodpověděl jsi mi, Korniku,“ nedovolil jsem svému učiteli zabrousit do jednoho z jeho dlouhých monologů.

„Má odpověď zní…“ spustil goblin, ale ztichl, protože ho zarazilo něco, co Fleita začala provádět. Dívka se očividně na kraji rybníku nudila. Vytáhla rybářskou udici a začala chytat ryby. Uběhla minuta a Kornik se posadil do lotosového sedu. Pokračoval v pozorování malé rybářky, jako by v její činnosti spatřoval nějaký hlubší smysl. Posadil jsem se vedle něj, jelikož jsem si zvykl důvěřovat moudrosti tohoto imitátora. Pokud přišel čas pozorovat, můžeme chvíli jen tak pozorovat…

Během třiceti minut, co jsme dívku sledovali, chytila jen dva lesklé kapry. Nebylo na nich nic zvláštního, ale pokaždé, když jednu z ryb vytáhla z vody, goblin zamručel.

„Teď už tomu rozumím,“ pronesl po delší chvíli goblin a zmizel, aniž by se ráčil vysvětlit své chování. No, snažil jsem se…

„Fleito,“ zavolal jsem na dívku, „konec rybaření. Pojď ke mně. Fleito!“ musel jsem zvýšit hlas, jelikož si mě poprvé vůbec nevšimla, nebo jen dělala, že neslyší.

„He? Cože?“ zeptala se a rozhlížela se, jako by ani nevěděla, kde se ocitla. „Aha, já jsem úplně ztratila pojem o čase. Přišel jsi na něco?“

„Je mi to líto…“ odpověděl jsem a zavrtěl hlavou. S nelibostí jsem si všiml, jak plamen v očích zombie uhasl. Když náš rozhovor začal, byly bílé, ale jakmile jsem zavrtěl hlavou, vyplnila je šedivá prázdnota.

„No neva, já to chápu. V každém případě ti děkuji za pomoc… Když si vyberu postavu v Malabaru, mohla bych se připojit k tvému klanu? Vaši mazlíčci jsou moc hezcí. Taky bych ráda jednoho měla.“

„Určitě. Pošlu ti pozvánku. Jen mi pak napiš a řekni, že jsi Fleita.“

„Co, náš trouba tě naštval?“ pronesl najednou Kornik a očividně nemluvil na mě. „On je zrovna ten poslední, od koho by sis neměla nechat radit!“

„Promiňte?“ Dívčina tvář nevyzařovala nic jiného než zmatek.

„Říkal jsem, že je trouba,“ vystoupil zpoza mě Kornik a přišel až k dívce. „Berou?“

„Nic moc. Chytla jsem jenom dva kapry.“

„Když vezmeme v úvahu, že to jsou první dva kapři, co v tomto rybníku někdo ulovil za celá milénia, pak ano, ‚nic moc‘ je správný odhad,“ zasmál se Kornik.

„Co tím myslíte?“ zeptala se dívka, která stále nechápala goblinovu pointu. Stejně jako já.

„Můj student ti to vysvětlí,“ otočil se Kornik na mě, jako by cítil mou rozpačitost.

Nemělo smysl pokládat goblinovi hloupé otázky. Místo toho jsem se raději zamyslel nad tím, co o těch dvou kaprech řekl. Pokud jsou to skutečně první ryby, které kdo z toho rybníku vytáhl…

„Pověz nám, jak jsi ryby chytla,“ požádal jsem dívku. „A nemám na mysli, že jsi vytáhla udici, hodila vlasec do vody a začala tahat, když jsi rybu ucítila. Cos při tom cítila?“

„Cítila? No… prostě jsem hodila vlasec do vody a bylo to jako… nevím, jak to popsat… měla jsem pocit, že jsem se přenesla do jiného světa. Jedna část mého já moc dobře věděla, že ve vodě není ani jedna ryba, ale další část tomu prostě nechtěla uvěřit a tvrdohlavě rybu hledala. Ta část rybu chytla a přitáhla z místa daleko odsud. Z místa, kde je současně příjemné teplo a štiplavý chlad.“

Po zádech mi přeběhl mráz. Dívka mluvila o astrální rovině, příbytku nejvyšších elementálů! Bez ohledu na všechny překážky se jí podařilo dosáhnout vytouženého místa!

„Ano, tak nějak jsem si to přibližně myslel,“ pronesl Kornik filozoficky a mé reakci se zasmál. „Vypadá to, že máme čest s další osobou, která se rozhodla ignorovat veškerá pravidla. Ty si přeješ stát se šamankou, má drahá?“

„Přeju,“ odpověděla Fleita.

„V tom případě jí buď,“ pokrčil rameny Kornik. „Máš v sobě sílu a touhu. Vše ostatní přijde se zkušenostmi. A nevěř nikomu, kdo ti bude říkat, že šamankou být nemůžeš. Právě jsi dokázala opak.“

Kornik zmizel a s ním i trenér. Zůstali jsme s Fleitou sami.

„Mahane, řekneš mi, co se stalo? Vůbec ničemu nerozumím…“

„V tom rybníku nejsou ryby.“

„To už vím, ale co to má co dělat s tím, že jsem se stala šamankou?“

„V tom rybníku nejsou ryby,“ řekl jsem spíš pro sebe, „ale to tě nezajímalo. Použila jsi rybářský prut jako bod soustředění a přes astrální rovinu jsi z vody vytáhla dva kapry. Mám ti vysvětlit, co je zač ta astrální rovina?“

„To jsem udělala?“ Začínalo mi připadat, že hlavním Fleitiným cílem pro dnešní den je nedostat samým překvapením infarkt. „Vím, co je astrální rovina, ale do ní se přece může dostat jen nejvyšší šaman!“

„Ano. Kornik to zmínil,“ odpověděl jsem trochu žárlivě. Od chvíle, kdy se mi podařilo protáhnout se do astrální roviny, ačkoli jsem byl tou dobou pouze šamanem elementů, jsem si myslel, že se to žádnému jinému hráči nepodařilo. Ale teď se objevila Fleita, která se tam dostala, aniž by vůbec dosáhla na základní šamanskou úroveň! Co by asi tak mohla dokázat, kdyby se sama stala nejvyšším šamanem? „Pokud se rozhodneš stát se šamankou, budeš schopná vyvolávat elementály. Ve skutečnosti se ti to vlastně už podařilo – chytla jsi dvě ryby.“

„Co bych měla dělat teď?“

„Jestli tomu dobře rozumím, musíš nejdřív dosáhnout na desátý level a vybrat si třídu šamanů, pokud to tedy tak chceš. Pak si musíš najít učitele a otravovat ho tak dlouho, dokud ti nevysvětlí princip splnění šamanské zasvěcovací zkoušky… nebo dokud tě nenaučí, jak být skutečným šamanem. Myslím si, že zasvěcením dokážeš projít i sama. Korniku!“ zakřičel jsem znovu.

„Proč řveš? Vždyť jsem ti to už řekl. Tvá schopnost přivolat učitele byla zablokována!“

„Korniku, Fleita se rozhodla stát se šamankou. Měl bys být jejím učitelem. Nikdo kromě tebe ji nedokáže správně učit.“

„Aha, tak ty ses rozhodl, že se mě zbavíš, jo?“ zeptal se goblin. „Už máš svého starého učitele dost, co?“

„Proč bych se tě měl zbavovat? Právě naopak. Objevila se parádní výzva pro skvělého a hrůzostrašného Kornika, postrach všeho živého! Kdo jiný než ty by měl učit osobu, kterou učit nelze?“

„Já ho za učitele nechci,“ pronesla Fleita a jedinou větou srovnala mé fantazie se zemí. Téměř jsem goblina přesvědčil, aby ji přijal, ale tady to máte! „Pokud skutečně musím mít učitele, chci, abys jím byl ty. To ty jsi mi řekl, abych šla k rybníku!“

„Nemůže se stát tvým učitelem, začátečnice,“ spustil Kornik se svým typickým úsměškem, ale přesto jsem toto NPC znal natolik dobře, že jsem si byl jistý, že to pro něj není legrace. Mám úkol stát se učitelem, to je pravda, ale ten úkol začne být aktivní teprve ve chvíli, kdy mě Kornik naučí vše, co zná. Když si však vzpomenu na to, čím vlastně teď v realitě procházím, mým studentem mohlo být jedině NPC. Nemluvě o tom, že jsem nikdy neslyšel, že by se reální hráči stávali studenty jiných hráčů. Pokud se nemýlím, mohlo by to být v rozporu s herními pravidly. Buď učí NPC hráče, nebo hráč NPC. Žádná jiná možnost neexistuje.

„Proč ne?“ K mému překvapení se Fleita odmítala vzdát. „Je nejvyšším šamanem a vždy byl přítomen situacím, které odkrývaly pravé hodnoty šamanismu. Jen zkušenosti mohou stvořit skutečného šamana, ne čtení nějaké zaprášené bichle, kterou máte schovanou ve sklepě.“

„Nemůže být tvým učitelem, protože ti nemůže nic nabídnout. Nemá žádnou moc, žádné schopnosti či dovednosti. V tuto chvíli jako šaman nestojí za nic, víš.“

„Ale jen na dva měsíce,“ nedokázal jsem si pomoci a musel jsem se do jejich rozhovoru vložit. Není nutné mě ztrapňovat před kolegyní.

„No vidíte!“ zasmála se šťastně Fleita. „Mahan není proti! Strávím dva měsíce studiem, zjistím si vše potřebné a načtu teorii. Po dvou měsících můžeme začít s praktickým tréninkem! Je to tak v pořádku?“

„No.“ To bylo jediné, co ze sebe Kornik dokázal vypravit. „Další bolehlav pro chudáka goblina. Prontho, můžeš se u nás stavit?“

„Co se děje?“ Jako Akéla z Knihy džunglí se ork neslyšně objevil vedle goblina a zamyšleně si nás prohlížel. Stejně je to divné. Podle Kornika se oni dva neustále dohadují nad každou maličkostí, ale je pro mě velmi složité představit si tohoto sebevědomého, charismatického a známého šamana, jak se hádá, ze které strany se má loupat vejce natvrdo. Takové představy mi prostě nejdou do hlavy…

„Chce se stát jeho studentkou,“ kývl Kornik nejdřív na Fleitu a pak na mě. „Prý chce mít draka, protože o něm celý život snila.“

„Nemrtvá se nemůže stát šamankou,“ ohlásil suše Prontho. „To jsi mě odvolal od práce kvůli tomuhle?“

„O tom se s tebou nikdo nepře. Já naprosto souhlasím!“ Vypadalo to, že si Kornik užívá svou chvíli slávy. Už dlouho jsem v jeho tónu nezaslechl takovou spoustu ironie a přitom šlo o dost vážné téma! „Ale to víš, Fleita si nevybrala Mahana jen tak. Vidíš tohle?“ Kornik ukázal na dva kapry ležící bez hnutí na břehu rybníku.

„Z rybníku?“ zeptal se Prontho vážně.

„Z rybníku,“ odpověděl stejně vážně goblin. „Nejvyšší elementálové říkají, že je na čase zrušit stará omezení. Stíny chtějí vše zničit…“

„Nemůže se stát tvým učitelem, začátečnice,“ promluvil znovu ork a slovo od slova zopakoval to, co už jsme slyšeli z úst goblina.

„Tohle mi už řekli,“ odmítala se Fleita vzdát. „Nemá žádnou moc, žádné schopnosti, ani dovednosti. V tuto chvíli jako šaman nestojí za nic, bla bla bla… Já věřím, že mě může učit, a vy si říkejte, co chcete! Stojíte tady vedle sebe a ani jeden z vás nedokáže pořádně rozhodnout.“ Jakmile dívka větu dořekla, otočila se na mě a se samolibým výrazem promluvila: „Mahane, přijmi mě jako studentku. Slibuji, že se budu učit, dohadovat se jen o principiálních věcech, souhlasit téměř se vším, co mi řekneš, a splním většinu úkolů, které mi zadáš! Slibuji, že ve hře strávím pět až šest hodin denně kromě víkendů a během závěrečných zkoušek. Co dál… Aha! Prosím!“

„Víš, vypadá to, že to pořád nechápe,“ zašeptal Kornik orkovi tak, aby ho všichni přítomní slyšeli. „Mahan se skutečně zrovna teď nemůže stát učitelem.“

Neobjevilo se mi žádné upozornění o nabídce nového úkolu spojeného s dívčinou nabídkou, což však dávalo smysl. Nebyla NPC, a proto nemohla úkol nabídnout. Přesto se však ani neobjevila zpráva, která by mi zakazovala její nabídku přijmout. Takže!

„Nezařazená svobodná občanko Fleito Prosincová! Jelikož sis zvolila stát se šamankou, jsem připraven stát se tvým učitelem a naučit tě vše, co znám a co jsem se naučil. Měla by ses však dovědět něco, co by mohlo mít na tvé rozhodnutí docela vážný dopad – jsem odsouzenec, který si v Barlioně odpykává svůj trest. Odešel jsem z dolu Pryke, kde je tento ork guvernérem,“ kývl jsem na Prontha, který stál bez hnutí jako mramorová socha. „Staneš-li se mou studentkou, bude tě učit kriminálník.“

„Kdybys byl zlý člověk, nestál bys teď tady. Moje nabídka zní stále stejně: za pár dní dosáhnu na desátý level a stanu se šamankou. Od té chvíle se budu považovat za tvou studentku. Slíbil jsi to!“ Fleita dospěla ke konečnému rozhodnutí doslova za pár sekund.

„Mé slovo platí.“ Zahřálo mě u srdce, když mi Fleita řekla, že mé reálné společenské postavení pro ni vůbec nic neznamená. „Běž a staň se šamankou. A pak…“

„Nemusí čekat až do desátého levelu,“ pronesl Kornik zamyšleně. „Pokud je tvé rozhodnutí konečné a nemáš v plánu se rozhodnout rozumně, můžeš se, Fleito, stát šamankou okamžitě.“

„Fakt? Co mám udělat?“ ptala se dívka.

„Prontho?“ Kornik se melancholicky podíval na orka. „Už nemám sílu se dál hádat. Jeden Mahan je pro mě až až. Pokud bych měl mít Fleitu i Mahana najednou, během měsíce by mě dostali do gobliního blázince. Vzdávám se. Pokud ho skutečně chce za svého učitele, ať si myslí, že je její učitel…“

„Staniž se!“ pronesl Prontho lhostejně a zmizel. No teda, už se nemůžu dočkat, až se stanu Zvěstovatelem!

„Půjčím si na osm hodin tvou studentku,“ pověděl mi Kornik a chytil Fleitu za ruku. „Udělám z ní zasvěcenou šamanku. Potom bude jenom tvoje. Nezapomínej, že za šest měsíců musí projít zkouškou na šamanku elementů. Nezklam mě…“

Kornik a Fleita zmizeli. U rybníku zůstal stát jen jediný nervózní šaman. Já. Život je skutečně podivný. Přišel jsem, abych zjistil, proč jsem přišel o schopnosti… a stal se ze mě učitel. Bylo by hezké se nějakou dobu stranit Anastarie a Plinta. Ti by mi to dali pořádně vyžrat, kdyby se to dozvěděli.

„Magdey, Clutzere, v příštích dnech potřebuji služby vašich skupin. Budeme muset projít novou jeskyní, ve které by měli čekat velice zajímaví bossové. Udělejte si na to čas. První zabití neroste na stromech!“

Vydal jsem rozkazy a s čistým svědomím si naordinoval odpočinek. Jedním šmahem jsem v seznamu vyškrtl dva ze svých třinácti úkolů. Zjistil jsem, proč jsem přišel o své schopnosti, a našel jsem si studentku. Dalším krokem by měla být jeskyně Skrooj, která v sobě podle Ishni ukrývala kameny pro vyrobení Karmadontovy šachovnice. Jelikož jsem si nechtěl vybírat mezi Magdeym a Clutzerem, rozhodl jsem se vzít s sebou obě skupiny. Ukáže-li se nějaké omezení počtu hráčů, budeme tahat sirky, abychom férově zjistili, kdo se účastní a kdo půjde domů. Ale k tomu by došlo až ve chvíli, kdy k jeskyni dojdeme.

Nemělo smysl zůstávat déle v Anhursu. Proto jsem vyčaroval portál a vrátil se do Altamedy. Elizabeth a klenotnický trenér, kterého bych měl navštívit, můžou ještě pár dnů počkat, než se Fleita vrátí. Těch osm herních hodin, které Kornik zmínil, se může snadno protáhnout na několik kalendářních dnů. Za sebe jsem se rozhodl, že dívku vezmu s sebou kamkoli, kam se vydám. Neexistuje lepší cesta, jak správně učit šamanku.

„Viltrie, shromáždi zítra předáky,“ nařídil jsem goblinovi, když jsem se znovu objevil v hradu. „Přijmeme jejich přísahy věrnosti okolo desáté dopoledne. Císař vydal prohlášení a já mohu vesnicím vládnout.“

„V tom případě okamžitě zařídím veškeré nutné přípravy,“ ujistil mě můj majordomus neutrálním tónem. „Přejete si ještě něco dalšího?“

„Ano, ještě jednu věc mám na srdci… Pověz mi, můj zelený příteli, je v Altamedě dílna?“

Ačkoli byl skoro večer, rozhodl jsem se chvíli pracovat pro dobro klanu. Prsteny, náhrdelníky, opracované kameny – klan nutně potřebuje plody mé práce. Jakožto „neustálý“ obyvatel Barliony jsem neměl žádnou výmluvu pro vyhýbání se práci. Kromě toho mě to posune k třetí úrovni řezání drahých kamenů, do které mi chybělo 31 bodů klenotnictví. Myslím, že mi kdysi někdo pověděl, že nic se neudělá samo. Bezpochyby mě čeká spousta dlouhé a náročné práce. Jako pana Geppetta**…

Prsten? Náhrdelník? Kámen?

Jakmile jsem vstoupil do designového módu, přepadla mě otázka, čím vlastně začít. Na jednu stranu bylo již na čase, abych sám sobě vyrobil nějaké nové prsteny. Dosud používám měděné prsteny s bonusem +12 bodů, které jsem vyrobil už hodně dávno. To samé se týkalo i náhrdelníku: +12 inteligence se už k pořádně vylevelované postavě nehodí. A to nemluvím o tom, jak taková věc vypadá na hraběti. Mohl bych si vyrobit zlatý prsten inteligence, na který jsem měl recept, a už ten by mi zvedl tuhle vlastnost o 32 bodů. Ale do takového prstenu bych nedokázal vložit drahý kámen… Možná bych měl zapomenout na recepty a přijít s něčím mnohem zajímavějším. Neměl by být problém, kdybych na pár dní hru ignoroval, stojím přece v Altamedě. Nečekaly mě ani žádné naléhavé záležitosti. Kornik jistě dokáže Fleitu na pár dní něčím zabavit… Dobrá! Je rozhodnuto. Odložme knihu receptů a začněme od samotného začátku s něčím novým. Nejlepší kov, se kterým dokážu v klenotnictví pracovat, je zlato a nejdražší kámen zase ametyst a turmalín. Od surovin se odpíchnu dál!

Drahé kameny jsem si objednal u dražitelů a začal jsem pracovat.

Abych nějak začal, rozhodl jsem se vyrobit si nový prsten. Nejdříve jsem se musel rozhodnout, zda prsten vyrobím z drátu, nebo zda ho odliju. Jak už jsem věděl, drátěný prsten by mi sám o sobě přidal nižší bonusy, ale bylo by jednodušší do něj vložit kámen. Odlitý prsten to měl přesně obráceně a navíc byla jeho výroba složitější. S drátem jsem pracoval velice rád a kromě toho by tvarování formy pro odlitek bylo hrozně náročné a zdlouhavé.

Blikající zpráva, že má objednávka byla doručena, mě vytrhla z myšlenek. Opustil jsem designový mód a otevřel schránku. Zaplatil jsem za doručení a dvě hromady drahého kamení přesunul z pošty do batohu. Rozmýšlel jsem se, na který z kamenů bych se měl zaměřit. Zelený turmalín, nebo namodralý ametyst? Časem budu muset vyrobit z Karmadontovy šachovnice figurky jezdců z turmalínu, a proto bych měl nejspíš začít trénovat s tímto kamenem.

Znovu mě pohltila temnota a designový mód.

Pozoroval jsem drát a najednou si uvědomil, že s tímhle materiálem vlastně nechci dál pracovat. Nejde snad o to, že bych neměl rád proces namotávání drátu do tvaru prstenu… Prostě se mi nelíbí výsledek. Ani vlastně nevím, jak to popsat. Jako by ten prsten byl takový nešikovný či co. Ani neberu v potaz to, že vzhledově není drát zrovna něco, s čím se může člověk pochlubit. Je rozhodnuto! Prsten bude odlitý. V tom případě pro něj potřebuju formu… Způsob zasazení kamene do prstenu jsem nemusel vybírat dlouho. Použiju fazetku, protože jde o jedno z nejspolehlivějších řešení. Zbývá jen vymyslet správný tvar.

Nechtěl jsem odlít jen jednoduchý kroužek. Výsledek by byl příliš všední a nezajímavý. Když už chci být kreativní, musím se tvůrčí práci oddat se vším všudy a nebát se dřiny ani úsilí. Kupříkladu kdo určil, že prsten musí být kulatý? Kdo rozhodl, že má být po celém obvodu uzavřený? Když svalnatý ork sejme prsten ze svého klobáse podobného prstu a podá ho elfovi, hra automaticky upraví rozměry prstenu, díky čemuž může dlouhouchý elf prsten navléct na svůj pěstěný aristokratický prst a nemusí ho nosit na krku jako jho. Zajímalo by mě, z jakého důvodu patří zrovna elfové k aristokracii? Hráči, kteří za elfy hrají, se chováním neliší od kdejakého trpaslíka… Dokonce ani NPC elfy byste nemohli přirovnat ke světcům! Musím se kouknout do knihovny, abych zjistil, kvůli čemu si šlechtické tituly vlastně vysloužili.

Ale to odbočuji. Jelikož se prsten stejně upraví svému majiteli, mohl jsem bez větších problémů experimentovat s jeho tvarem. Například místo abych ho vyrobil jako uzavřený kruh, mohl jsem ho nechat otevřený nebo třeba… ahá! To je ono! Vyrobím ho jako spirálu nebo pružinu! Ale to ne. To bych zase vyráběl něco podobného drátěnému prstenu, který by však byl odlitý… Proč ztrácet čas, když je daleko jednoduší ho smotat?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Karmadontova šachovnice.

Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola