Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

GALAKTOGON

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

PAVEL KORNĚV

POUŤ MRTVÉHO

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

The Nemesis of the Living *

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRU

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

TEMNÝ BYLINKÁŘ

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

OHÝBAČI REALITY

Odpočet *

Vnější hrozba *

Zásadní změna *

Pavučina světů *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

Originally published in English under the title The Guardian of the Dead by Magic Dome Books, 2021

Copyright © Pavel Korněv 2021

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2021

English Translation © Irene and Neil P. Woodhead 2021

Czech Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-440-5 epub

ISBN 978-80-7594-441-2 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Prolog

Offline

Jestli chcete nahlédnout do propasti, prostě se zadívejte do hlavně pistole. Ne, ne při čištění za porušení všech bezpečnostních pravidel, ale když ji v ruce pevně svírá cizinec a míří vám s ní na… no, řekněme na kořen nosu.

Právě tam mi ta věcička zrovna teď víceméně mířila.

Uvnitř byla docela tmavá; za ní jsem vnímal rozplizlou mužskou siluetu. Moje oči nějak nedokázaly na samotného darebáka zaostřit, tak smrtelně byly fixované na špatný konec tlumiče. Ano, slovo „smrtelně“ zcela odpovídalo, o tom vás můžu ujistit.

Vnitřnosti se mi stáhly do uzlíčku. Teprve když hlaveň mírně klesla, podařilo se mi přemoct paralýzu.

Poslušně jsem stiskl tlačítko, abych spustil okýnko. Moje vlastní elektrické auto stálo na mém vlastním parkovacím místě v obslužné části věžáku, ve kterém jsem měl pronajatou svoji vlastní kancelář.

Okýnko začalo se šelestěním sjíždět dolů.

Moje vlastní, to určitě. Jestli teď zmáčkne spoušť, nezbude už vůbec nic, co bych mohl považovat za vlastní. A to včetně mého vlastního já – protože neživé tělo už nebudu já. Ale jenom hrouda masa, kostí a trocha rozcáknuté mozkového hmoty.

Okno zajelo do dveří. Motorek přestal bzučet. Rozhostilo se ticho.

„Zdraví tě Kogan,“ řekl rozmazaný kamenný obličej.

Prostě jsem se nedokázal donutit pohlédnout na něj.

Záblesk.

Jako když vybuchne granát – jako by mi explodoval přímo v hlavě. Všechny barvy zmizely a zůstala jenom bílá; svět se proměnil v bílé nic.

Následně jsem byl vytažen z auta a odvlečen do nicoty.

Ne, nevyrvali mi duši z těla. Vůbec jsem neměl pocit, jako by mě zaživa odnášeli do nebe. Třebaže jsem nic neslyšel a viděl jen útržky toho, co se kolem dělo. Nejasně jsem cítil, že mě drapli pod pažemi a teď mě vlečou po betonové podlaze.

Rozmazané stíny před mýma očima musela být černá bagančata. Aha. Vypadalo to, že se mi vrací zrak.

To už mě museli hodit do dodávky nebo minibusu a zabouchnout za mnou dveře, alespoň takový dojem ve mně slabá vibrace vyvolala.

Zvonilo mi v uších; před očima mi pluly bílé kruhy. Zdálo se, že hmat je jediný vjem, který se mi plně vrátil, pod prsty jsem totiž cítil hrubý koberec.

A já na něm ležel v na míru šitém obleku, který mě stál majlant.

Ne, počkat. K čertu s oblekem. To mě právě unesli?

A jestli ano, bylo to lepší než kulka do hlavy – nebo přesně naopak?

To skutečně záleželo na tom, co se mnou ti grázlové plánovali provést. Zmínili se o Koganovi, takže jim zjevně nešlo o výkupné. A jelikož nešlo o mé věřitele, nespokojí se s příslovečnou librou masa.

Do prdele! Proč se to muselo stát zrovna teď? Po tolika letech!

Mysleli byste si, že jsem se o všechno postaral. Přestěhoval jsem se na druhý konec země, změnil práci, vyhýbal se sociálním médiím, a dokonce si zařídil nové pojištění. Tak o co teď šlo? Co ode mě Kogan chce? Tak jo, skončil na osm roků v chládku, a to hlavně díky mému svědectví u soudu. No a co? Za dobré chování už byl venku na podmínku a vyrazil do příslovečné Země zaslíbené! Tak proč se teď, k čertu, začal šťourat v minulosti? Byl si tak jistý, že ho nedokážou vyslídit – nebo si myslel, že mu to projde?

Na druhou stranu, záleželo na tom? Měnilo se tím pro mě něco? Bylo by lepší, kdybych rovnou na místě dostal kulku do hlavy…

Přes zuřivé zvonění v uších jsem zaslechl, jak se otvírají dveře od auta. Tentokrát jsem víceméně rozeznal jednoho z únosců. Na sobě měl městské maskáče, taktický opasek s pistolí a helmu s plynovou maskou a tónovaným hledím. Vůbec nepřipomínal obyčejného gaunera. Pochyboval jsem o tom, že by si Kogan najal na můj únos soukromou bezpečnostní firmu. To by bylo trochu přes čáru. Prostě jsem za to nestál.

Takže zbývala jen ruka zákona. Což by bylo naprosto šílené!

Chytili mě v podpaží, zvedli a posadili na sedadlo. Potom sklopili skládací stolek a položili na něj notebook.

„Až budeš připravený, prostě ho otevři,“ řekl muž v maskáčích. „Chápeš?“

Moje chabé kývnutí mu asi nestačilo, protože zopakoval: „Rozumíš tomu, co říkám?“

Ačkoli mi po zásahu omračujícím granátem pořád zvonilo v uších, jeho slovům jsem rozuměl docela dobře. „Jo,“ zachroptěl jsem, protože jsem ho nechtěl dál dráždit.

Přiznávám, že moje odpověď zněla dost uboze. Přesto na mě už dál nedorážel. Jednoduše vylezl ven z dodávky bez oken a zasunul za sebou dveře.

S otevřením notebooku jsem nijak nepospíchal. Místo toho jsem se opřel a několikrát pevně zavřel oči ve snaze zbavit se bílých skvrn, které mi před nimi stále poletovaly.

Postupně se mi začal vracet zrak. Váhavě jsem přejel prsty po pogumované hraně notebooku. Poznal jsem, že byl vyrobený na zakázku. Po chvíli váhání jsem sebral odvahu. Bylo zbytečné sebe sama dál napínat.

Otevřel jsem ho.

Netuším, co jsem čekal – třeba i zubící se ksicht svého bývalého šéfa – spatřil jsem však herní logo Věží moci, pomalu rotující na černém pozadí.

Co to má být za sračky? Už poněkolikáté za posledních pět minut mi ohromením spadla čelist.

Potom se spustil komunikační kanál a objevil se obličej. Ne skutečná osoba, nýbrž animovaná postavička. A navíc ne lidská.

Avatar měl ostře řezané rysy, našedlou kůži, popelavě šedé vlasy a špičaté uši. V černých očích s vertikálními zorničkami byly vidět karmínově rudé skvrny. Aha. Takže mě svojí návštěvou obšťastnil temný elf.

Nebo spíše elfka. Isabella Ash-Rizt. Nebo někdo, kdo se za ni vydával.

Veškeré moje styky s touto ne právě milou dámou skončily před čtyřmi lety.

Ale ne, nebyla to léčka. Skutečně to byla ona.

„Ahoj, kotě,“ pozdravila mě svým obvyklým způsobem. „Už je to dlouho!“

Pokud jsem věděl, pracovala pro informační oddělení jedné z institucí bezpečnostních složek. Netušil jsem, které.

„Jdi někam!“ vyjel jsem na ni.

Elfka (rozhodně žádnou elfkou nebyla, nějak jsem ji ale označit musel, ne?) se krátce zasmála. „A to po tom, co jsme ti právě zachránili život?“

To už se mi natolik pročistila hlava, abych vytušil nějaký háček. „Jo, jasně,“ řekl jsem. „Chceš mi namluvit, že to všechno nebylo narafičené?“

Isabella zakroutila hlavou. „Popírání, hněv, smlouvání,“ začala odpočítávat na dlouhých prstech s černými nehty. „Nic z toho ti nepomůže. A to samé platí o depresi. Raději bys měl rovnou přikročit k akceptaci. Bohužel se ukázalo, že tvůj bývalý šéf je pomstychtivý hajzl, kotě. Máš štěstí, že chlápek, kterého si najal, aby mu našel zabijáka, je ukecaný. Neměli jsme čas podstrčit mu našeho člověka, takže jsme museli improvizovat, jestli mě chápeš.“

„Co s tím ale máš společného ty?“ zeptal jsem se. „Tohle nemáš v popisu práce.“

„Máme pro tebe obchodní nabídku.“

V uších mi pořád příšerně zvonilo a v hlavě tepalo, proto jsem se neobtěžoval kontrolovat své emoce. „Ach, nepovídej? Tušíš, kam bych ti ty vaše nabídky nejradši narval? Anebo bych mohl zajít ještě dál!“

„Co kdybychom tě zařadili do programu ochrany svědků? Dostal bys nové jméno, novou minulost, a dokonce i nový obličej, pokud bys chtěl. Pokryli bychom i cestovní výlohy. Vím, že na tom nejsi po finanční stránce špatně, ale peněz není nikdy dost. Co na to říkáš?“

Tahle příslovečná mísa punče byla tak velká, že v ní muselo plavat aspoň pár much. Přesto jsem věděl, že by nebylo moudré rovnou odmítnout. Musel jsem si to promyslet.

„Je to fakt prosté, kotě,“ pokračovala Isabella ve snaze přemluvit mě. „Můžeš odmítnout, svědčit u soudu a žít si šťastně až do dalšího pokusu o vraždu…“

„Pokud k němu dojde.“

„Nejsem v pozici, abych rozebírala tvrdošíjnost pana Kogana,“ řekla a nad mojí poznámkou mávla rukou. „Znáš ho líp než já. Nebo můžeš přijmout naši nabídku, a pak přímo tady a teď oficiálně zemřeš. My zařídíme technickou stránku věci.“

To mě donutilo přemýšlet. Veškerý můj kapitál byl uložený na digitálních bankovních účtech, takže si k němu zachovám přístup. Za posledních několik let jsem si nepořídil rodinu a ani jsem se s nikým nijak zvlášť nesblížil, jako bych podvědomě tušil, že se něco stane. Musel jsem uznat, že žít v permanentním strachu není zrovna příjemné.

Taky jsem věděl, že Kogan toho jen tak nenechá. Když se jednou rozhodl zničit mě, od svého plánu neustoupí. Ani na vteřinu jsem nepochyboval o jeho odhodlání – přesně z toho důvodu jsem se zahrabal v tomhle zapadákově na opačném konci země.

Program ochrany svědků by mohl představovat cestu ven. Jenže za jakou cenu?

„A co za to?“ zeptal jsem se zdráhavě a zanechal svých úvah.

„Dva měsíce tvého života. Nebo i míň, když se ti podaří dokončit úkol dřív. V ideálním světě bychom to potřebovali uzavřít do měsíce.“

„Uzavřít co?“

„Někoho pro nás budeš muset najít…“ Zarazila se, neboť si očividně všimla mého úžasu. Zvedla proto ruku, aby mě uklidnila. „Myslím online, kotě! Potřebujeme ho napřed najít online! Slyšel jsi někdy o multiplatformě Hluboký spánek?“

„To nedává smysl,“ zabrblal jsem, protože mě její nečekaná nabídka dokonale vyvedla z míry. „K čemu potřebujete mě?“

„Ujišťuju tě, kotě, že bez tebe to prostě nezvládneme. Teď bych chtěla, aby sis přečetl dohodu a přitiskl palec na skener…“

Online

Tma. Ticho. Blaho.

Potom kolem mě, skoro ihned, začala pomateně poblikávat sekvence oslepujících záblesků, po níž následovalo skřípění a škrábání a mravenčení elektrošoků.

Strhl bych si helmu z hlavy, kdybych mezitím úplně neztratil kontrolu nad svým tělem. Nemohl jsem dokonce ani křičet. Což bylo jen dobře, neboť blýskání i kakofonie zvuků po několika okamžicích ustaly a moje mysl se ponořila do bezbřehé temnoty.

„Prosím o pozornost,“ ozval se mi v hlavě bezpohlavní hlas. „Připravuji zařízení na kalibraci. Pokus se vybavit si bílý čtverec.“

Poslechl jsem, pak jsem překvapeně sledoval, jak se v hluboké černotě rozzářil řečený geometrický tvar, vyvolaný mou představivostí.

Jakmile se stabilizoval, obdržel jsem další příkaz.

„Pokus se změnit čtverec v kruh.“

Opět se ukázalo, že je to velmi snadné. Stejné to bylo i se změnou jeho barvy na zelenou. Následně jsem musel změnit kruh na kosočtverec a jednu stranu vybarvit modře, druhou červeně.

Tím kalibrace skončila.

Zařízení je připraveno k použití.

Tma se zvlnila, dvoubarevný kosočtverec zmizel a nahradilo ho autorské logo. Roztočil jsem se jako větvička ve vodním víru. Moje mysl propadla planoucím portálem.

Volný pád se ovšem brzy proměnil v plachtění, jak se králičí nora rozšířila a proměnila v nekonečný prostor. Ve tmě se postupně začaly objevovat hvězdy, blížily se a byly stále jasnější, až se změnily v přehršel portálů vedoucích do různých virtuálních světů.

Prosím zvol si výchozí bod.

Později se můžeš vrátit a změnit ho.

Zrakem jsem zběsile pátral po tom správném okně. Nakonec jsem se vzchopil a vyslal mentální rozkaz.

„Nekonečná říše.“

A fungovalo to. Jedna z virtuálních ikon začala narůstat. Vrhl jsem se do ní a letěl tunelem směrem k neuvěřitelně vzdáleným skvrnkám světla.

Pak jsem si všiml, že tunel je přehrazený ocelovou mříží.

Zahájena kontrola zakázaných účtů…

Systémové hlášení vyskočilo nečekaně a donutilo mě skrčit se v očekávání nárazu na trnité mříže brány, olepené zaschlou krví. Nebyl jsem si úplně jistý tím, že to takhle naprogramovali vývojáři; spíše šlo o nějaký krutý trik mojí přetažené představivosti.

Ať už to bylo cokoli, vyděsilo mě to.

Objeven nový trvalý ban: Věže moci

Uvědomil jsem si, že se mě chystají vyhodit zpátky do skutečného světa jako neposlušné kotě. Představa, že by mě vykopli z programu ochrany svědků, mě naplnila takovou hrůzou, že nevyhnutelný náraz do rychle se přibližujících trnitých mříží mi rázem přestal připadat děsivý, a dokonce i nepříjemný.

Multiplatforma Hluboký spánek: žádné globální zákazy neobjeveny

Nekonečná říše: žádné zákazy neobjeveny

Přístup povolen!

Offline

Ne, neskočil jsem po nabídce na „spolupráci“ hned. Napřed jsem požádal o všechny detaily, v nich obvykle bývá zakopaný pes. Neměl jsem v úmyslu prodat sám sebe do virtuálního otroctví – pokud ovšem bylo virtuální.

Ukázalo se ovšem, že dohoda je zcela stručná a jasná, bez postranních úmyslů, dvojsmyslů a drobného písma. Co si koupíte, to dostanete, jestli mě dobře chápete.

Žádalo se ode mě, abych si vytvořil herní postavu ve světě Nekonečné říše a následně strávil dva měsíce poskytováním poradních služeb našemu ministerstvu spravedlnosti, zastoupenému anonymním „vyšetřovacím týmem“. Po vypršení určené doby získám novou identitu a dostatek prostředků na to, abych se zařídil po svém kdekoli v zemi.

Nikdo přirozeně neměl v úmyslu zapsat mě do programu ochrany svědků automaticky. Napřed jsem pro ně musel najít jistou osobu, jejíž identitu jsem měl zjistit později. Selhání pro mě sice nemělo mít žádné důsledky, obdržel bych však pouze skromnou finanční náhradu, načež by se mě zbavili jako pytle sraček, žádnou novou identitu bych nedostal.

„Proč já, proboha?“ opakoval jsem donekonečna stejnou otázku.

„Co víš o Hlubokém spánku?“ odpověděl mi otázkou Isabellin avatar na obrazovce notebooku.

Pokrčil jsem rameny. Vůbec nic.

„Jedná se o rodinu virtuálních projektů. Jejich autoři udělali díru do světa před několika lety, když se jim během pandemie neuroviru podařilo certifikovat jejich herní konzole jako lékařské vybavení. Pořádně si nahrabali – očividně ale šlo pouze o jednu implementaci jistého dvouúčelového projektu, odtajněného armádou. Počáteční výbava stojí jen zlomek toho, co jsme platili za VR moduly předchozí generace – navíc hráčům nabízí možnost nočního připojení, které jim kompenzuje čas, kdy jsou vzhůru. A mají i jisté pokročilé možnosti, které poskytují neomezené online zážitky.“

Žádná taková věc jako „neurovirus“ přirozeně neexistovala. Bylo to prostě hovorové označení viru se složitou vědeckou zkratkou, který se přenášel vzduchem, mutoval rychleji než virus chřipky a působil na centrální nervový systém obětí, takže upadaly do téměř vegetativního stavu, aniž by došlo k nějakému skutečnému poškození mozku. Objevil se teprve před několika lety, počet obětí ale překročil 200 milionů. Ve třetím světě vyřešili problém prostě tak, že legalizovali eutanazii.

Na Západě to ovšem tak snadné nebylo, značný počet nemocných totiž patřil k zámožným, nebo dokonce k odporně bohatým lidem – nemluvě o těch, kteří se chvástali skvělým zdravotním pojištěním. Když se k tomu přidaly země se státem financovaným zdravotnictvím, vysvětlovalo to, proč se z virtuální reality stal přelomový objev, který vyřešil problémy lidstva. Spousta obětí byla i nadále schopna normálních mentálních aktivit, což velké řadě společností umožnilo udržet si nemocné zaměstnance tak, že celá oddělení přenesly do virtuálního prostředí. Všichni ostatní získali virtuální připojení zdarma od svých vlád a pojišťoven, jelikož vstupní náklady na vybavení byly vskutku minimální.

Hodně lidem – a to nejen těm ochromeným neurovirem – to umožnilo pracovat a společensky se stýkat ve svém vlastním soukromí, a třeba i procestovat svět a poznat historickou architekturu, monumenty, a dokonce celá města v digitální podobě. O samotném hraní samozřejmě nemluvě. Vzhledem k riziku nákazy tajemnou nevyléčitelnou nemocí už nemuseli lidé vůbec nikam chodit. Víc a víc zcela zdravých jedinců se rozhodovalo zůstat v oblastech bez nákazy. Proč platit za letenky nebo hotely, když si stačí pořídit digitální předplatné? Někteří používali VR k tomu, aby se až na osm hodin připojili ke kolegům v kanceláři, jiní si pořídili pokročilejší vybavení, které umožňovalo zůstat online celé týdny i měsíce – a nejen ti, na které dolehla nemoc. Média pro ně dokonce vymyslela nový termín: „digitální vyvrhelové“.

Isabella neřekla ani slovo, jako by čekala, až budu pokračovat, proto jsem dodal: „U téhle nové technologie jde o to, že lidský mozek se do zpracování dat vůbec nezapojí. Přijímá předpřipravený signál, který mu umožňuje filtrovat vjemy, což zajistí, že ani po měsících plného ponoření nikdo nezemře na šok z bolesti.“

Isabella kývla. „Trefils do černého, kotě. Jen jsi přehlédl jeden drobný detail. Multiplatforma Hluboký spánek patří VRL, Inc., a je umístěná na stejných serverech jako Věže moci, takže jsou jistým způsobem propojené. Ať už se ti to líbí nebo ne, nadešel čas, aby si John Doe zahrál druhou rundu. Budeš si muset vytvořit novou postavu, která bude tvému starému pytli kostí podobná natolik, nakolik to jen bude lidsky možné. Prosím, snaž se to nepodělat.“

„Ale proč?“

„To zjistíš v pravý čas, kotě. A teď mi prokaž laskavost a přitiskni palec na skener…“

Online

Přístup povolen!

Systémové hlášení zmizelo. Rezavé mříže se rozestoupily. Takže jsem do nich přece jen nevrazil. Místo toho jsem jimi prosvištěl, v duchu klel a koupal se ve virtuálním potu. Což byl patrně ten nejmenší z mých problémů vzhledem k tomu, že moje fyzické tělo nyní leželo na běžné nemocniční posteli – ne v plně automatizovaném modulu pro dlouhodobé ponoření – takže jsem mohl jen doufat, že jsem se nervozitou nepodělal. To by byl trapas.

Můj let postupně zpomalil. Vyskočilo mi nové hlášení:

Zahájena kontrola genderové identity…

Před mým mentálním okem se míhaly další zprávy, které mě informovaly o přístupu k mým lékařským záznamům, složce sociálního pojištění a účtům sociálních médií. Než jsem se mohl náležitě vyděsit, objevilo se nové hlášení:

Existuje vysoká pravděpodobnost, že jsi cisgender muž.

Pohlaví ve hře: Muž*

Přijmout/Změnit

* Multiplatforma Hluboký spánek netoleruje žádnou diskriminaci, a to ani vůči pohlaví. Pokud se budou naši uživatelé držet svých pravých identit, mohou na své zvolené cestě dosáhnout vynikajících výsledků, a to bez ohledu na svoji rasu či pohlaví.

Po zprávě následoval dlouhatánský drobně psaný text s omluvami za možné chyby v identifikaci uživatelů. Byl plný poznámek pod čarou, koncových poznámek a anotací, které sloužily jedinému účelu, a to ochraně zadnic vývojářů pro případ soudních sporů. Ignoroval jsem je, mentálně přijal výsledky kontroly své identity a letěl dál.

Zvol si rasu.

Tato nová žádost mi připomněla Isabelliny pokyny. Musel jsem vytvořit postavu co nejpodobnější mému starému dobrému mrtvému odpadlíkovi Johnu Doeovi. Když jsem si však prohlédl seznam ras, které byly k dispozici, „nemrtvého“ jsem mezi nimi nenašel. Přiznávám, že mě to až tak nerozházelo. Opravdu jsem se netěšil na to, až se ze mě znovu stane oživlá mrtvola. Už jen při tom pomyšlení jsem se otřásl.

Znovu jsem si začal procházet seznam, obdržel jsem ale stejné varování, navíc doplněné poznámkou, že moje zvolené pohlaví dále omezuje můj výběr ras, načež byla část odstraněna. Dodatek však říkal, že v této fázi utváření postavy se mi stále naskýtá možnost změnit pohlaví „za podmínky, že nebudu vinit herní vývojáře z nepohodlí, které by mi z takové volby mohlo při hraní případně vzniknout“.

Nic jsem ovšem nezměnil a ani jsem nepokračoval v pročítání nekonečného seznamu ras. Místo toho jsem si prostě zvolil „člověka“. Jo, jsem rasista. Taky jsem ignoroval nabídku na VIP předplatné, které by mi umožnilo přístup k řadě dalších možností, a to včetně širšího výběru ras. Jo, navíc jsem hamoun.

Systém mi jako přednastavenou volbu nabídl jméno mé staré postavy z Věží moci. Zachechtal jsem se a přijal. Jo, chtěl jsem se přihlásit jako „John Doe“.

Následující fáze utváření postavy si ale vyžádá víc pozornosti.

Zvol si třídu.

To mě donutilo přemýšlet. Kým bych byl radši? Která z nabízených možností se nejvíc blížila mému mrtvému nekromantskému odpadlíkovi? Následující drobně psaný text popravdě představoval dobrou zprávu, poněvadž mě informoval o tom, že současná volba ovlivní jen moje počáteční schopnosti, neboť herní pravidla umožňují hráčům rozvíjet postavy tak, jak považují za vhodné.

Přesto mě to úplně neuklidnilo. Některé chyby může být obtížné napravit, což jsem věděl líp, než kdokoli jiný.

Proto jsem se rozhodl nespěchat a doopravdy si projít celý seznam, který nebyl nijak dlouhý, třídy totiž byly seskupeny do několika bloků…

Válečníci, barbaři, berserci… ne.

Lučištníci, hraničáři, lovci… ne.

Odpadlíci, zloději, nájemní vrazi… ne.

Poslední skupina mě přiměla zauvažovat. Koneckonců byla moje postava ve Věžích moci původně odpadlík. Přesto jsem si tuto třídu nezvolil. Jelikož moje postava ovládala i magii smrti, nebylo by moudré vzdát se jí.

Klerici, mniši, paladini… to taky nebylo úplně ono.

Čarodějové, kouzelníci, zaklínači… ano! Našel jsem to!

Jakmile jsem volbu aktivoval, objevil se v černé prázdnotě hry plamenný kruh, kterému ohnivé jazyky propůjčily podobu ciferníku. Místa, kde by se nacházely číslice 3, 6, 9 a 12, spojovaly rovné čáry vytvářející čtverec, jehož rohy byly označené symboly čtyř živlů, a to Země, Vody, Vzduchu a Ohně.

Další čtverec spojoval následující číslice, které nahradily symboly Alchymie, Mentalismu, Krvavé magie a Golemů. Poslední pak propojoval značky Léčení, Exorcismu, Nekromancie a Démonologie.

Abych si mohl zvolit nějakou konkrétní tajnou školu vědění, musel jsem zatočit kolem. Jakmile jsem si jednu vybral, ostatní v komplexním vzorci začaly pohasínat. Zvolené odvětví rozvoje se naopak rozzářilo; odvětví hned vedle byla skoro stejně jasná, čím dál jste však postupovali, tím tmavší byla a ta na opačném konci pak nebyla vidět vůbec.

Přiznávám, že jsem umíral touhou stát se pyromantem, který by nepřátele na bojišti dokázal spálit proudy ohně. Znamenalo by to ovšem příliš velký odklon od mé staré postavy, proto jsem se nakonec rozhodl neriskovat a zvolil si nekromancii.

Neživé bílé plameny rázem proměnily kolo se seznamem škol v kostěné. Uprostřed se nacházela lebka, která na mě v tichém očekávání upírala své prázdné oční důlky.

Objevila se nová zpráva:

Potvrď volbu.

Rozhodl jsem se však nic neuspěchat. Místo toho jsem otevřel popis profese. Nekromant se očividně neomezoval pouze na magii smrti – popravdě mohl použít skoro všechna zaklínadla sousedních škol země a krve, tedy až na ta nejmocnější. Ta byla spojena s menším postihem. Čím dál jsem ale šel, tím horší to bylo: byl mi zamítnut přístup ke třem nejvyšším úrovním školy vody a umění stavby Golemů. U Exorcismu a Démonologie se počet omezení zvýšil na šest a postih náležitě narůstal. Na pyromancii a telepatii jsem mohl rovnou zapomenout, v tomto směru byli nekromanti omezeni na ta nejzákladnější zaklínadla; a co se týkalo magie Vzduchu, Léčení a Alchymie, ty mi byly úplně uzavřeny.

Škoda, ale nevadí. Byl jsem nekromant. Nekrouš!

Jakmile jsem volbu potvrdil, vyskočilo mi nové systémové varování v podobě svitku psaného krví, který se přede mnou rozvinul:

Nekromanti jsou ve velkých částech Nekonečné říše postaveni mimo zákon. Kromě strážců zákona budeš pronásledován i členy různých organizací stejně jako stoupenci jistých náboženství. Najít učitele může být obtížné, neboť škola smrti je jen pro vyvolené, ostatním je uzavřena.

Varování! Výběr této specializace může negativně ovlivnit herní zážitek pro ty uživatele, kteří nejsou připraveni sehrát roli sociopatického samotáře, obklopeného hnijícími mrtvolami.

Přijmout/Změnit

Přijmout. Samozřejmě.

Jako bych měl na vybranou!

Offline

Isabellin požadavek, abych si vytvořil postavu, která by se co nejvíc podobala mému starému mrtvému nekromantskému odpadlíkovi, mě omráčil hůř než jejich granát.

„Co jsou to za sračky?“ vyštěkl jsem podrážděně. „Myslel jsem, že…“

„Ve Věžích moci jsi dostal ban, ale ne v Hlubokém spánku,“ řekla Isabella, jako by mi četla myšlenky. „A stalo se to z lékařských důvodů. Obávám se, že jsi jedinečný, kotě. Existující uživatelé jsou převedeni i se svými profily. Jenže ten tvůj byl zmražen a nedá se editovat, protože má experimentální status. Už jsme to prověřili. Je to tak. Teoreticky tak máš přístup k jistým neveřejným herním prvkům. Můžeš je hacknout, jestli mě dobře chápeš.“

„To mi nepřipadá zrovna atraktivní. A ani legální.“

„Stačí, když pro nás vystopuješ jednoho darebáka. Dokud budeš v naší jurisdikci, nemůže se ti nic stát.“

„A jak ho mám najít?“

„Copak neumíš číst? Všechno je to uvedeno v textu,“ řekla Isabella netrpělivě. „Další instrukce obdržíš, až dosáhneš 20. úrovně a splníš tak naše očekávání. Z toho důvodu začneš se standardním lékařským vybavením, a ne s modulem pro dlouhodobé ponoření. Ostatní bude záviset na tom, jak dlouho ti to potrvá. A teď přestaň dělat drahoty a podepiš tu zatracenou věc!“

Mlčky jsem přitiskl palec na skener a přijal jejich podmínky.

Téměř ihned se dveře odsunuly stranou. Chlápek v maskáčích – nepoznal jsem, jestli to byl stejný muž nebo někdo jiný – podal notebook někomu venku a řekl: „Můžeš prosím sklonit hlavu? Kvůli odstranění lékařského čipu.“

Poslušně jsem přitiskl bradu na hruď. Píchli mi analgetikum, přesto mi aparát, který mi přitiskli na kůži, způsobil ostrou bolest.

Potom mi hodili dvě brašny – jedna byla prázdná, druhá obsahovala oranžovou kombinézu a boty s měkkými podrážkami.

„Dej nám svoje oblečení a osobní věci.“

S těžkým povzdychem, jako bych šel na popravu, jsem se svlékl a osobní majetek naházel do brašen. Měl jsem pocit, jako bych opouštěl svůj starý život. Všechno jsem podal tajemnému chlápkovi ze zvláštních operací. Jakmile se dveře zavřely a minibus se rozjel, beze spěchu jsem se převlékl do nového oděvu. Nebyl bych to já, abych se nedostal do dalšího maléru…

Každopádně to bylo lepší než kulka do hlavy. Jen kvůli té představě jsem se nezhroutil a nezačal bulit jako děcko. Kvůli ní a taky díky šoku. A možná byla na vině i injekce: měl jsem divný pocit, že v ní bylo něco víc než jenom prášky proti bolesti, najednou se mi totiž začalo chtít strašně spát. Ouha…

Online

V další fázi jsem dal svolení k vytvoření postavy na základě mých lékařských záznamů a fotoarchivů sociálních sítí. Udělal jsem to prostě proto, abych se vyhnul otravné manuální úpravě vzhledu postavy. Doplnil jsem jenom poslední detaily, kupříkladu jsem se zbavil vlasů a udělal se brutálnějším.

Jinak byl výsledek přinejlepším nezajímavý. Až na bílé plameny, které mi tančily kolem zápěstí, vypadala moje nahá postava naprosto nevýrazně. Byl to prostě chlap průměrné výšky, průměrné váhy a průměrné kondice. Všechno na mě bylo průměrné – prostě standardní verze. Přesně tak to v mých statistikách stálo: „standardní“.

Rozdíl mezi standardními a maximálními hodnotami statistik odpovídá rozdílu mezi průměrnou osobou a světovým šampionem. Každá nová úroveň ti vynese čtyři vlastnostní body, z nichž dva budou rozděleny automaticky v závislosti na tvých herních aktivitách. Zbývající dva můžeš rozdělit podle svého přání.

Zmateně jsem se zachechtal, rozhodl jsem se ale prozatím herními pravidly dlouze nezabývat. Místo toho jsem obrátil pozornost ke svým statistikám, které byly vcelku normální:

Síla: standardní

Hbitost: standardní

Konstituce: standardní

Inteligence: standardní

Smysly: standardní

Vůle: standardní

Jelikož neexistoval způsob, jak hodnoty v tuto chvíli změnit, ignoroval jsem prozatím jejich popis, přijal jsem ovšem nabídku systému a podíval se, jak by ovlivnily vzhled mé postavy. Přesunul jsem posuvník síly doprava – a ihned jsem se proměnil v napumpovaného kulturistu ve vrcholné soutěžní formě. Zmizela každičká unce tuku, a dokonce i přebytečné maso, takže jsem přímo nabobtnal žílami a svaly.

Otřásl jsem se a rychle vrátil posuvník na původní hodnotu, pak jsem vyzkoušel konstituci. Ta mě proměnila v obra s gigantickým břichem a masitými pažemi, tlustými jako stehna běžného avataru. Ačkoli jsem byl s výsledkem stejně nespokojený, nechal jsem ho být, pak jsem znovu zvýšil sílu, takže jsem najednou připomínal Arnolda Schwarzeneggera v nejlepších letech. A když jsem navíc přidal trochu hbitosti, stal se ze mě těžkotonážní wrestler. Kontrast se standardním balíčkem byl neuvěřitelný. Kdybych byl regulérní hráč, skočil bych po tom.

Ve své situaci však ne.

Potlačil jsem teskné povzdychnutí a přesunul se k další fázi utváření postavy. Dostal jsem nabídku zvolit si jedno ze tří základních zaklínadel magie smrti. Po tom, co jsem si prošel jejich stručné popisy, jsem ihned zamítl Hrobový prach, který obklopil oběť oblakem prachu a snížil její vnímání, aniž by jí způsobil jakékoli poškození. Místo toho jsem se pokusil srovnat pro a proti Hrobových červů a Kostěného úlomku.

První zaklínadlo vrhalo na protivníka až tři červy, zatímco druhé pouze jediný kus kosti, který sice působil menší poškození, zato měl delší dosah, větší přesnost a průraznou sílu.

Přesto jsem zvolil červy. Ze zkušenosti jsem věděl, že v počátečních fázích hry se nestřetnu s mnoha obrněnými protivníky – a i kdyby ano, můj ubohý nekromant by si je neudržel od těla dost daleko na to, aby se vyhnul přímému souboji. Stejné to bylo i se střelci z luku či kuše, i s těmi se budu muset střetnout v boji zblízka, abych nebyl odstřelen zdálky.

[Přijmout]

V následujícím okamžiku jsem byl uvržen rovnou doprostřed epické bitvy. Instinktivně jsem se přikrčil a zakryl si rukama hlavu, než jsem si uvědomil, že je to pouze zahajovací demo. Když jsem ho silou vůle vypnul, vrátila se známá nekonečná temnota. Rozzářila se nová zpráva:

Varování!

Za účelem příjemnějšího vstupu do herního procesu zůstane tvá postava až do 10. úrovně na místě nepřístupném pro ostatní. Vzhledem k citlivosti herního zařízení můžeš narazit na různé vizuální a sluchové artefakty.

Omlouváme se za případné nepohodlí.

Potom se mi do hlavy vplížila tma a zahalila mé vědomí.

Tak do toho.

Část první

VÝCHOZÍ LOKACE

KAPITOLA 1

Probudil jsem se v rakvi. Naštěstí ji ještě nezahrabali a víko nebylo přibité. A ani okolní tma nepřipomínala temnotu hrobu. Poznal jsem, že nejsem v kryptě: na prkna střechy bubnoval déšť; blesk, který udeřil někde opodál, vykreslil siluetu okna se zavřenými okenicemi.

Ležel jsem v rakvi s rukama zkříženýma na hrudi. V hlavě mi bušilo. Důležitější však bylo, že jsem dýchal a tlouklo mi srdce. A když jsem se pokusil vyvolat systémové menu, ihned vyskočilo před mým mentálním zrakem.

Našel jsem tlačítko Exit, a dokonce jsem ho napůl stiskl, třebaže jsem přirozeně neměl v úmyslu hru opustit. Zatím všechno probíhalo podle plánu.

Chytil jsem se rukama okrajů rakve, posadil se a strnul, musel jsem totiž počkat, až se mi přestane točit hlava. Když jsem se konečně vykulil ven, podlomily se mi nohy. Zhroutil jsem se na podlahu a hlavou se uhodil o prkna tak silně, až se mi před očima začalo blýskat silněji než venku za oknem.

Teď už jsem pochopil, co měla znamenat omluva za „případné nepohodlí“. Závrať, tma, oslepující blesky a ohlušující hromobití – vsadil bych se, že tohle byla jejich představa „citlivého herního zařízení“ – nebo spíše mnoha jeho projevů.

Přesto jsem nemohl připsat svoji slabost pouze na vrub svévolným rozhodnutím vývojářů, a to prostě proto, že mě až příliš bolelo na temeni. Když jsem se pokusil zjistit proč, odhalil jsem čerstvou řeznou ránu, ve které se teprve začínala srážet krev.

Zkontroloval jsem statistiky své postavy. No jo. Měli koneckonců dobrý důvod hodit mě do rakve.

Život: 5/50. Regenerace: 5 % za hodinu

Výdrž: 13/50. Regenerace: 20 % za hodinu

Energie: 17/50. Regenerace: 10 % za hodinu

Musel jsem schytat pořádnou šlupku! Jenom bych rád věděl, čím jsem si ji zasloužil. Pochyboval jsem, že na vině byla moje malá nekromantická bokovka. Kdyby ano, upálili by mě na hranici a následně rozmetali můj popel ve větru.

Světlo blesků, které pronikalo dovnitř škvírami v okenicích, mi umožnilo prohlédnout si okolí. Odvrávoral jsem ke stolu a objevil nůž, křesadlo a myšmi ohlodaný oharek svíčky.

Nůž byl skvělý. Nezáleželo na tom, že způsoboval pouze minimální standardní poškození, sotva 1 až 3, zbraň byla zbraň. Hodila se mi, to bylo jisté.

V tu chvíli jsem si vzpomněl, že na rozdíl od obyčejných smrtelníků mám jisté magické dovednosti. Pokusil jsem se aktivovat zaklínadlo. Ukázalo se to překvapivě snadné. Ucítil jsem, jak se mi v dlani začíná svíjet něco hnusného, když mi kouzlo začalo odsávat energii a měnit ji v hrst studených, slizkých červů. Rychle jsem ho zrušil.

Znovu mě ovládla závrať a podlomila se mi kolena. Tentokrát jsem ovšem neklesl na podlahu, nýbrž na rozviklanou stoličku. Chvíli jsem nehybně seděl a pozorně poslouchal. Déšť bušil do střechy; větve stromů se komíhaly ve větru a drhly o stěny; něco šustilo a škrábalo pod prkny v podlaze. Začínal jsem se cítit opravdu nepříjemně. Tohle bylo plné ponoření nejvyššího stupně, stejně dokonalé jako tehdy ve Věžích moci.

Právě tíživá atmosféra mi pravděpodobně připomněla, že nůž není jenom zbraň, nýbrž i univerzální nástroj v domácnosti. Ztuhlými prsty jsem postavil oharek svíčky na stůl, pak jsem párkrát uhodil tupou stranou čepele do křesadla, až od něj létaly jiskry. Nakonec začal knot svíčky dýmat a vyšlehl z něj malinkatý plamínek. Čekal jsem, dokud nezesílil, pak jsem si konečně oddychl.

Koutkem oka jsem zahlédl pohyb. Ustaraně jsem se zaposlouchal – ukázalo se ovšem, že jde o falešný poplach: to se jen krátce rozsvítila a zase zhasla lišta s mými zkušenostními body. Teprve se plnila, takže mi chvíli trvalo, než jsem si prošel veškerá nastavení a upravil si oznámení tak, jak jsem byl zvyklý, a následně si prohlédl i statistiky.

Když už jsem byl u toho, otevřel jsem herní záznamy a zjistil, že jsem právě získal 10 zkušenostních bodů za to, že jsem s pomocí provizorních nástrojů úspěšně zapálil svíčku.

John Doe

Čaroděj/Nekromant

Úroveň 1. Současný status: 10/100

Zatímco jsem si hrál se systémovým menu, trochu se mi obnovila výdrž. Totéž jsem ovšem nemohl říct o svém zdraví, proto jsem zapátral po léčivých látkách.

Nic. Chatrč byla prázdná jako buben. Přesto nebylo moje úsilí úplně zbytečné, objevil jsem totiž potrhanou košili a kalhoty se záplatami na kolenou. Zahodil jsem rubáš a převlékl se. Přestože se šaty nebyly spojené žádné bonusy, aspoň už jsem nevypadal jako chodící mrtvola.

Taky jsem našel lopatu, těžkou, nešikovnou a oblepenou hlínou. V tu chvíli mi konečně došlo, že mým bodem přihlášení musí být přístřeší hlídače místního hřbitova.

Které rozhodně stálo někde v lese. Aspoň jsem tedy v záři blesku zahlédl o několik yardů dál vysokánské stromy, když jsem pootevřel dveře a vykoukl ven. Vedla k nim ušlapaná pěšina. Přesto jsem neměl v úmyslu svůj dočasný příbytek opustit.

Venku vládla černočerná tma – jako v ďáblově podpaží. Pro mě až příliš hluboká.

Pustil jsem petlici, zajistil s ní dveře a vrátil se ke stolu. Bez Nočního vidění jsem se svou specializací neměl ve hře co dělat. Nekromanti tráví nejvíce času ve tmě a v podzemních jeskyních. Nebylo by dobré cítit se neustále slepý jako netopýr. Navíc, pokud se dalo věřit reklamám na hru, všichni uživatelé potřebovali jen dvacet minut až tři hodiny spánku, zatímco místní noci zjevně trvaly přinejmenším šest hodin, ne-li déle. Plus soumrak. Plus řečené jeskyně. Rozhodně jsem musel získat Noční vidění.

Moje zdraví se regenerovalo podezřele pomalu. Znovu jsem si prošel chatrč, přihodil do vychladlého krbu několik polínek a s pomocí kousku dříví na podpal jsem je svíčkou zapálil. Místnost se ihned stala útulnější. Není nic lepšího než trocha tepla a světla.

Přesunul jsem stoličku doprostřed místnosti, svalil se na ni a snažil se uvolnit a nevnímat šumění deště ani blesky. Měli snad všichni hráči zahájit své cesty jen s košilí, nožem a kalhotami? Nemožné. Muselo tu být ještě něco navíc.

Tajná skrýš se zásobami?

Pochyboval jsem o tom, že bych se smysly na základní úrovni dokázal vyčenichat případný úkryt. Věděl jsem, že je zbytečné civět do tmy jako idiot. Místo toho jsem se rozhodl použít mozek. Vylezl jsem na stůl a prohmatával stropní trámy.

Skoro ihned jsem prsty zavadil o něco kovového.

O podlahu zařinčel meč.

A jaký meč! Když jsem ho hrotem opřel o zem, hruška se mi dotýkala brady. Jeho rezavá čepel vypadala, jako by se vlnila.

Ať se propadnu! To přece nemůže být můj starý flamberg!

Opravdu, popis meče vyvracel veškeré pochybnosti o jeho původu.

Rezavý flamberg Johna Doea

Základní poškození: 10 až 18

Základní průrazná síla: 40

Zvýšená šance na způsobení kritického zásahu.

Zvýšená šance na způsobení krvácivé rány.

Stav: poškození rzí. -20 % u poškození a průrazné síly

Jedinečný. Nepřenosný. Nezničitelný.

Další zpráva mě informovala o tom, že mi jako bývalému uživateli Věží moci byl nahodile darován jeden předmět z mého starého inventáře.

Zaklel jsem nahlas. Nahodile, to určitě! Vsadil bych svoje špičáky na to, že programový vyvažovač vybral předmět, který mi byl v mé současné pozici nejméně užitečný, pomohl mi asi tolik co bradavky na náprsním krunýři. Nekromant s dvouručním mečem, no jasně!

Bylo to však lepší než nic, takže jsem přestal spílat vývojářům, znovu jsem vylezl na stůl a pokračoval v pátrání. Nic dalšího jsem bohužel na trámech neobjevil. Svalil jsem se na stoličku, položil si flamberg na klín a zazubil se.

Možná to bude znít směšně, ale navzdory všem mým čarodějným schopnostem mě fakt, že mám na klíně tenhle naostřený kus oceli, naplňoval větší sebejistotou. Věděl jsem, že je to skrznaskrz špatné, ale nemohl jsem si pomoct. Že by vývojáři přesně s tímhle účinkem od začátku počítali? No, nejdůležitější je myšlenka. Zatracení cvokaři…

Vzpomněl jsem si, že jsem v jedné zásuvce viděl brousek. Zašel jsem si pro něj a pustil se do úpravy čepele flambergu. Popravdě jsem neměl nic jiného na práci. Nevypadalo to, že by déšť ustával, a nebe bylo zatažené nízkými, tmavými mračny bez náznaku úsvitu.

Zatímco jsem se oháněl brouskem a odstraňoval z oceli rez, vyvolal jsem si popis svého skrovného magického arzenálu. Prostě jsem potřeboval vědět, na co se můžu v bitvě spolehnout.

Hroboví červi

Typ: základní zaklínadlo

Každá hrst obsahuje 1 až 3 červy.

Průměrné poškození: 2 až 3

Průrazná síla: 1

Maximální dosah: 10 kroků

Výdej energie: 5

Působí trojnásobné poškození všem nemrtvým netvorům (kromě těch kostěných).

Zvýšená šance na vyvolání paniky a zvracení u oběti.

V mé současné situaci mohla má zaklínadla působit 2 až 9 bodů poškození, což mě přimělo pohlížet na parametry flambergu s novým respektem. Znamenalo to, že poškození zaklínadlem bylo ve své podstatě v tuto chvíli základní: s tím, jak bude sílit má vůle, se budou zlepšovat i statistiky.

Před očima mi opět problikl ukazatel zkušenostních bodů. Tentokrát už byl z 30 % plný. Obdržel jsem dalších 20 zkušenostních bodů za to, že jsem z čepele odstranil rez, zatímco flamberg se zbavil postihu u poškození.

Opřel jsem meč o stěnu, pochodoval sem a tam po místnosti a uvažoval, co se sebou. Tohle byl skutečně simulátor skutečného života, plný nudy! Nechápejte mě špatně: samozřejmě jsem mohl chatrč opustit, neměl jsem ale nejmenších pochyb o tom, že bych se vzápětí objevil zpátky ve stejné rakvi a můj návrat by nebyl zcela bezbolestný. Bude lepší se až do úsvitu nudit.

Navíc ve mně hlodala další myšlenka, a to, že hromádka otrhaných šatů, nůž a na míru upravený flamberg nepředstavují tak docela počáteční výstroj nekromanta. Stále tu muselo být ještě něco. Patrně ne v samotné chatrči, ale v jejím okolí – možná v některém z hrobů – rozhodně tu ale něco muselo být.

Znovu jsem uslyšel šustění pod podlahou, opatrně jsem přešel po prknech a poslouchal, jak vržou. Jedno působilo pružněji než ostatní. Klesl jsem na kolena, zasunul hrot nože do škvíry a našel tajný prostor – krysí díru.

Právě když jsem obdržel hlášení o připsaných zkušenostních bodech, zaútočilo na mě zespodu vzteklé malé stvoření a ostrými zoubky mi málem ukouslo prsty. Vlastně by se mu to povedlo, kdybych nevstal a nenatáhl se pro svíčku.

Z prostoru pod podlahou se pokusila vylézt nemožně tlustá krysa, jenže uvízla, a jak se snažila protlačit ven, škrábala po prknech okolo. Okamžitě jsem zapomněl na všechny nové magické dary, sáhl jsem po flambergu, stále opřeném o stěnu, uchopil ho oběma rukama – jednu jsem položil vedle záštity, druhou dál na jílec – a bodl s ním krysu jako oštěpem. Doslova jsem tu havěť vlnitou čepelí prošpikoval a pro jistotu jsem s ní ještě zakroutil.

Chatrčí se rozšířil odporný zápach mrtvého masa.

Zabil jsi krále Mrtvou krysu!

Zkušenost: +30

Mrtvá krysa? Skutečně, jakmile jsem vytáhl krysu z díry, slabý svit ohně v krbu odhalil důkazy rozkladu stejně jako hrubé stehy, které držely mrtvé maso pohromadě. Rozhodně práce nekromanta.

Možná dokonce moje vlastní? Mohl ten tvor střežit můj osobní poklad?

Znechuceně jsem se přikrčil, sáhl do díry a prošmátral ji, brzy jsem tak objevil malou zdobenou skříňku. Nebyla zamčená. Uvnitř jsem našel měšec s pěti drobnými stříbrnými mincemi, amulet ve tvaru už známého kostěného kola s lebkou a několik svinutých listů pergamenu.

Amulet naneštěstí neměl žádné magické vlastnosti. Pravděpodobně šlo jen o symbol cechu nekromantů. Po chvíli váhání jsem si ho pověsil na krk a obrátil pozornost k pergamenům, které jsem začal studovat v pableskujícím světle svíčky. Obsahovaly hrubé náčrtky zmrzačených zvířat s doprovodnými popisky. Škoda, že jsem je nedokázal přečíst.

Kontrola inteligence selhala!

Nezbytná úroveň inteligence: +5

Sakra! Přesto jsem nebyl až tak naštvaný. Celou podstatou problémů koneckonců je, že se mají řešit. Skutečnost, že jsem si nemohl uložit svitky do inventáře, mě znepokojila mnohem víc. Důvod byl prostý, jednoduše jsem neměl žádnou brašnu ani batoh.

Zatraceně! Neměl jsem vůbec nic, ani papírový pytlík!

Nezbývalo mi tak, než vrátit svitky zpět do skříňky a tu do krysí díry. Vrátil jsem na místo i prkno a uvažoval, jak nést nůž. Nakonec jsem si ho zastrčil za provaz, který mi nahrazoval opasek, a utáhl ho, aby mi nůž nevypadl z nohavice. Poté jsem odtáhl mrtvého krysího krále – který byl rozhodně jednou provždy mrtvý – ke dveřím a hodil jeho smradlavou zdechlinu tak daleko do lesa, jak jen to šlo. Ze zápachu hnijícího masa se mi začínalo dělat nevolno a mě napadlo, jestli jsem si vybral správnou odnož rozvoje.

Pak jsem si ale povzdychl a pokusil se vytěsnit podobné hlouposti z hlavy. Potřeboval jsem dosáhnout 20. úrovně, zjistit víc o svém questu a dokončit ho – a pak mě čekal požehnaný program na ochranu svědků!

Dřevo v krbu už skoro dohořelo a jeho šarlatové uhlíky nevrhaly prakticky žádné světlo. I oharek svíčky už poblikával. Proto jsem využil poslední šanci na prohledání chatrče, nic jiného jsem ovšem neobjevil. Jestli obsahovala nějaké další schované poklady, úroveň mých smyslů nebyla dost vysoká na to, abych je vypátral.

Potom začalo venku svítat. Nadešel čas vyrazit za dobrodružstvím, zkušenostními body a kořistí – a za vším dalším, co si pro mě představivost vývojářů přichystala.

KAPITOLA 2

Pochyboval jsem o tom, že tenhle svět kdy poznal směšnějšího nekromanta, než jsem byl já. Stál jsem bos a jen v otrhané košili a zalátaných starých kalhotách ve dveřích chatrče, mohutný flamberg hozený přes rameno a obezřetně jsem se rozhlížel po lesním hřbitově. Jen jsem se rozhlížel, absolutně jsem totiž neplánoval samotný hřbitov v nejbližší budoucnosti navštívit. Mezi nakloněné náhrobky pronikaly první paprsky vycházejícího slunce, ozařovaly chuchvalce mlhy a barvily je do stříbrna. Kus od plotu houstla mlha do neproniknutelného mléčně bílého oparu, který skoro zakrýval strašidelnou siluetu hrobky.

Intuice mi napověděla, že tam mě nečekaná nic než rychlá, bolestivá smrt. Už jsem nebyl žádný zelenáč; poznal jsem problémy, když jsem je viděl. Než se vydám na podobná místa, musím napřed postoupit o několik úrovní výš.

O několik úrovní výš, jasně. To se snadněji řekne, než udělá. Jak jsem to asi měl provést? Jediným živým tvorem v okolí byl zjevně velký černý havran na střeše chatrče. Bylo nemožné, abych se k němu dostal. A každopádně na tom nezáleželo.

Když se vydám po pěšině, musí mě někam zavést. To mi umožní prozkoumat okolí. Možná získám i nějaké zkušenostní body. Koneckonců je to jenom hra.

Vydal jsem se na cestu a bosýma nohama jsem čeřil studené bláto.

Téměř ihned jsem v podrostu uslyšel šustění. Na mýtinu vyrazil malý pruhovaný pašík. Pobouřeně si odfrkl – než mě ale mohl napadnout (pokud to tedy měl v plánu), uchopil jsem oběma rukama meč, otočil se na podpatku a s rytířským zachroptěním si shodil těžkou zbraň z ramene.

Čepel prosvištěla vzduchem. Měla pašíka přeseknout napůl – z nějakého neznámého důvodu se mi ale jílec nemotorně zkroutil v rukách, takže jsem podsvinče trefil jen do čumáku.

Nebohé stvoření odlétlo zpátky do podrostu. Neudržel jsem rovnováhu a setrvačností se roztočil. Hrot meče rozrýval zemi, dokud neuvízl hluboko v hlíně.

Vzápětí se mi po silném zásahu do kolene podlomila noha. Jenom zázrakem jsem neupadl.

Kritický zásah! Zranění: 20

Tvé levé koleno bylo poškozeno! Tvá pohyblivost byla narušena!

Systémové hlášení se mihlo kolem a beze stopy zmizelo. Kéž bych totéž mohl říct o druhém pašíkovi, který mě právě napadl. Ucouvl a chystal se mě nabrat zakroucenými kly.

Tentokrát jsem věděl, jak na něj. Prudce jsem proti němu zvedl ruku a použil magii.

Moje prsty strnuly, jako bych je zaryl do útrob mrtvoly, jak jimi začala protékat energie. Z ruky mi vylétl chuchvalec slizu a trefil pašíka rovnou do otevřené tlamy.

Poškození: 8

Pašík znehybněl, roztřásl se a začal zvracet červy a rudý sliz. Než jsem ho mohl odpravit, vyrazilo z podrostu první podsvinče, které jsem předtím zasáhl flambergem. Z oteklého rypáku mu tekla krev – přesto se však tento obyvatel lesa zdál víc než odhodlaný. Rozběhl se, skočil a nedal mi tak vůbec šanci vytrhnout flamberg ze země. Svalil jsem se na bok a snažil se schovat za meč, který zůstal trčet v hlíně.

Pašík nezklamal. Naběhl přímo na čepel, rozpáral si břicho a odvrávoral, ze strašlivé rány mu přitom vyhřezávaly vnitřnosti.

Vzápětí jsem utržil mocný zásah pod žebra. Druhé podsvinče konečně vyvrhlo posledního červa, skočilo na mě, trefilo mě do boku a povalilo na zem. Následně potřáslo hlavou a rozpáralo mi kly maso. Já mu na oplátku vrazil nůž do krku. Kolem stříkala krev. Ta hnusná potvora se stáhla, svalila se na trávu a cukala nožkami.

Kritický zásah! Krvácivá rána!

To už jsem se nedokázal zvednout zpátky na nohy. Jakmile jsem se opřel rukama o zem, do útrob se mi zařízla nesnesitelně ostrá bolest a donutila mě převalit se na záda a chytit se za rozpáraný bok. Přes sevřené prsty mi protékala horká krev a odnášela s sebou můj život.

Zrovna to vypadalo, že přijdu i o poslední body zdraví, když bolest polevila. Celý jsem ztuhl, nedokázal jsem se vůbec hnout.

Vtom jsem uslyšel plácání křídel. Havran slétl ze střechy, přistál mi na rameni a jedním ostrým klovnutím mi vydloubl oko.

Parchante! Uvařím si z tebe polívku, ty vypelichaná slepice!

Menší cenou útěchy mi byla hrst oznámení, že podsvinčata vykrvácela. Byly mi připsány zkušenostní body a postoupil jsem o úroveň výš. Už mě to nezajímalo. Zaklepal jsem bačkorami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážce mrtvých.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.