Ledová citadela

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Pavel Korněv

Ledová citadela– e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pavel Korněv v nakladatelství

FANTOM Print

Příhraničí

Led

Kluzký

Černé sny

Černé poledne

Ledová Citadela

Tam, kde je teplo *

* Připravujeme, český název se může ještě změnit

Copyright © 2012 by Pavel Korněv

Cover © Dominik Broniek

Translation © Hana Vlčinská

ISBN 978-80-759-4007-0 (tištěná verze)

ISBN 978-80-739-8945-3 (epub)

ISBN 978-80-739-8946-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Ten, kdo někdy přebýval v budkách elektrikářů, spojařů a dalších lidí, kteří jsou při práci víceméně nezávislí na bezprostředních nadřízených, dobře ví, že příkaz nepít na pracovišti se dodržuje jenom do té doby, než se najde vhodný důvod ho porušit. Z druhé strany, rčení ‚Zas není důvod se nenapít‘ nikdo nezrušil. Ojedinělá výjimka je nárazová práce. Když vypadl generátor, popadaly dráty, propadla se kanalizace těsně vedle kanceláře generálního… To ano, to se musí pohnout zadkem a makat. Ale když krize skončí, je hřích promeškat jednu, dvě sklenky. Žít se musí…

Zaměstnanci hygienické stanice v Pevnosti měli dvě taková nárazová období – krátké, ale kupodivu otravné léto a tři dny azurového slunce. Léto – to je na samostatné povídání. V létě se muselo pít v noci, cestou domů, jelikož velení, naštvané kvůli neutuchajícím potížím venku, zcvoklo a v principu nedokázalo naslouchat hlasu rozumu. V zimě, to je jiná. Po západu azurového slunce pili i ti, kdo se zbývajících tři sta šedesát čtyři dnů nenapili. Možnosti lidské psychiky nejsou neomezené a spláchnout stres alkoholem je nejjednodušší. Jde o to přestat včas.

V malém kamrlíku třetí výjezdní čety hygienické stanice Pevnosti se převalovaly mraky tabákového kouře a koncentrace alkoholových výparů by nepřipraveného člověka dokázala knokautovat. Je jasné, že takový incident by pro likvidátory v téhle místnosti neskončil nijak dobře, a tak byly dveře zamčené zevnitř. Proč zbytečně pokoušet osud? Velení nevysvětlíš, že nikdo nechlastá, jenom mají po včerejšku sucho v krku. Navíc řada flašek podél jedné ze zdí vypadá poněkud vyzývavě.

„Proč je vystavili na nejviditelnější místo?“ zabručel Viktor Petrovič, zatímco pečlivě míchal usmolený balíček karet. Tenhle muž se dvěma vysokými školami v četě odpovídal za přípravu chemických směsí k odstraňování všelijakých škodlivých porostů. A taky na něm ležela odpovědnost za uvedení kolegů do přijatelného stavu, ve zvláště zpustlých případech. Věkem se blížil k padesátce, ale v množství vypitého alkoholu na osobu za svými mladšími kumpány obyčejně nezaostával. Právě teď si chemik shrnul límec svetru, típnul bělomorku a pohladil si skrz naskrz kouřem promořené, rozcuchané vousy: „No tak, nalijte…“

Alex Šumov, spojař, pětadvacetiletý chlapík, který se dloubal páječkou ve vnitřnostech kazeťáku, položeného na stole, si to vzal osobně. „A kam s nima? Nastrkat je k jističům, jak minule?“ odsekl hlasitě. „Chceš snad, aby to zase někoho zasypalo, Vousáči?“

„Dneska je vyhodím,“ začal z litrové skleněné lahve rozlévat do sklenek samohonku Anton Vasilenko. Vysoký a vždycky ukázněný, kvůli své práci málo pil, a proto se ho svobodné kolegyně ze SES neustále pokoušely dostat do chomoutu. Čaroději se zatím dařilo vyklouznout a jeho parťákům nezbývalo než žasnout nad množstvím žen, které se chytily na pšeničné vlasy a světle modré oči. „Dáš si s námi, Alexi?“

„Jo.“ Spojař vyhodil špaček cigarety, dokouřené až k filtru, do odpadkového koše a lítostivě se zahleděl na další propálenou díru v tmavomodré flanelové košili s vyhrnutými rukávy. Ačkoliv nebyl žádný krasavec, ani on si nemohl stěžovat na nedostatek ženské přízně, ale jak se ukázalo, na rozdíl od mazaného kohoutka Antona ho bylo snazší okroužkovat.

„Semjone?“

„Já si dám pivo,“ odmítl poslední z mužů v místnosti. Semjon Lymar, o trochu starší než Vasilenko, zavalitý a menší, seděl u otevřené skříňky na zbraně a čistil karabinu Sajga 12K, kterou tvrdě vybojoval ve skladu. V předešlém životě Semjon sloužil u jednotek vnitra a bojoval na několika horkých místech a teď zabezpečoval běžnou práci čety při výjezdu. Obyčejně se dařilo řešit incidenty pomocí nadávek a kusu trubky, ale na tyto argumenty se nedalo ani zdaleka vždy spolehnout.

„Baltika 9!“ zachechtal se Viktor Petrovič. „Smíchali jsme pivo s vodkou za vás. Nech nám na zapití.“

„Odvalte se.“ Lymar si lokl piva z flašky, zívl, hřbetem dlaně si přejel černé strniště na bradě a upravil si tílko pod rozepnutou maskovací blůzou. „Alexi, bude dneska muzika, nebo ne?“

„Bude, bude.“ Šumov smotal několik drátků a spojil kazeťák s gramofonem Rossija. Na rozdíl od standardního zvukového systému byly ke gramofonu připojeny čtyři bedny najednou, umístěné v rozích místnosti. „Antone, hoď sem kazetu.“

„A nezkratuje se to, jak minule?“ zneklidněl velký humanista Vasilenko.

„Za prvé, minule to nezkratovalo, ale vyletěla pojistka.“ Alex vrazil kazetu do přehrávače. „A za druhé, tehdy zapnuli teplomet. Není v tom rozdíl?“

„Je.“ Viktor Petrovič vytáhl novou bělomorku a setřásl tabák ze zrzavých vousů, už dávno zašedlých kouřem. „Tentokrát se bez takový prémie určitě obejdem.“

„Aha, už!“ Šumov zapnul napájení gramofonu a stiskl na kazeťáku tlačítko přehrávání.

„Á! Flašinet spustil,“ spokojeně si zamnul ruce Viktor Petrovič. „Je třeba si na to připít…“

„Jestli budem dál chlastat tímhle tempem, někdo bude brzo muset zaběhnout pro nášup,“ rozšafně podotkl Anton, když nalil po sklence. „A nemáme vůbec nic k zakousnutí…“

„Ať pro chlast zaběhne Sema,“ navrhl Alex. „Jako nejstřízlivější.“

„Vy potřebujete, vy si zaběhněte,“ uchechtl se Lymar. „A něco k zakousnutí by tu mělo být ještě od včerejška. Nejspíš to odnesli za okno k montérům.“

„No jo, ale tak se to provalí,“ unyle protáhl Vasilenko. „Zas budou říkat, že všichni makají, jenom likvidátoři se válí. Jmenovitě třetí četa.“

„Kdo? Kdo maká?“ se sklenkou v ruce vyskočil na nohy Viktor Petrovič. „Oni makají?! Jenom ať si jednou zamakají v ochranným obleku ve sklepě!“

„Petroviči,“ máchl si Semjon dlaní před obličejem, aby rozehnal cigaretový kouř, „nekouřil jsi nikdy mentolky?“

„Proč tě to napadlo?“ podivil se chemik.

„Měly by míň smrdět.“ Lymar sám nekouřil, ale ostatním ten pitomý zvyk v principu trpěl. Aspoň do té chvíle, než někdo začal foukat kouř směrem k němu. „Poslechni si, jak od srdce zpívají Kouř mentolových cigaret… A ty tu hulíš bělomorky…“

„Ten kazeťák se trochu loudá.“ Alex se zaposlouchal do příliš protáhlého zpěvákova kvílení. „Je třeba přitáhnout řemínky.“

„To tak!“ naježil se Anton. „Minule jsi je přitahoval na svoje narozeniny. Páječkou! Pak jsme tu měsíc seděli bez muziky.“

„Aspoň jsme si oddechli od toho vytí.“ Viktor Petrovič nečekal na kumpány a natáhl se po samohonce. „A jestli budeš ještě vrčet kvůli cigaretám, Semjone, přinesu zítra domácí tabák! Mí sousedi si ho dost cení. Dobrá, jdu k montérům.“

„Seď,“ zastavil vousáče Vasilenko, který za všeobecného souhlasu nesl břemeno rozhodování. „Neštvi velení.“

„Ale no tak!“ zazubil se Petrovič. „Kdo by asi dneska pracoval! Včera zapadlo azurový slunko!“

„My teďka máme prázdniny,“ souhlasil s Antonem Lymar. „Ale montéři se potloukají po Pevnosti a obnovujou síť. Tentokrát je spousta výpadků.“

„A taky velení je teď zlý,“ přikývl Alex, hlasitě vydechl a vypil už řádně nahřátou samohonku. Naštěstí pro kazeťák se ukázalo, že další melodie je rytmičtější – Beruška zazpívala o žulovém kamínku – a Šumov se rozhodl s opravou ještě počkat.

„Jak to?“ podivil se Anton.

„Copak jste to neslyšeli?“ Spojař začal smotávat šňůru páječky. „Vojvoda si prostřelil lebku. Vypadá to jako sebevražda.“

„Monomachova čapkaI je těžká,“ zabručel Viktor Petrovič.

„No a?“ Lymar uklidil karabinu do skříně na zbraně a začal brousit lehce zubatou čepel turistické sekerky. „Co to má s náma společnýho?“

„S náma nic,“ souhlasil Šumov. „Ale velení si musí k novému šéfovi najít cesty. Jinak utnou financování a hotovo.“

„Neutnou,“ zamyslel se Vasilenko. „Teď na to není dobrá situace. Ale někdo bude obracet rubly…“

„Ti už se dávno sčuchli,“ mávl rukou Semjon. „Je to jedna banda!“

„Aby je vzal ďas!“ Chemik zatočil lahví se samohonkou, která šplouchala na dně, podíval se na ubývající jídlo – pár kousků černého chleba, dovozovou plechovku šprotů a poslední vařený brambor – rozhořčeně se zamračil a žuchl na pohovku s promáčknutými péry, která stála u stěny. „Švagr z Dolejší mi přivezl skvělou uzenou rybu! Cejn! Vypasený…“

„No a proč jsi ho nepřitáhl?“ zarmoutil se Lymar.

„No, už jsme ho, hned…“ zamlaskal Petrovič a zasněně vzdychl.

„Poslyšte, nepůjčil by mi někdo na pár dní?“ Alex vylovil z plechovky posledního šprota. „V pondělí si vyzvednu zálohu…“

„To sis sakra našel, koho se zeptat!“ rozesmál se Anton. „Zkus to u spojařů. Možná ještě všecko nepropili.“

„Brzo bude Nový rok,“ vzdychl si Semjon. „A vůbec mi nepřipadá, že bude svátek…“

„Správně, jestli budeme pít tohle svinstvo, tak jakej svátek?“ Alex si olízl prsty. „Hele, ještě je tu na skleničku.“

„Ne, nějak mě pobolívaj ledviny,“ přiznal se Lymar. „Musím počkat.“

„A víš, proč tě bolí ledviny?“ ožil Anton.

„Proč?“

„Protože jsou dvě,“ zcela vážně prohlásil Vasilenko. „Když zůstane jedna, hned začne pracovat naplno a nebude mít čas bolet.“

„A co s tou druhou?“ přihrál čaroději Alex.

„Prodejme ji,“ bez přemýšlení navrhl četař.

„A proč se držet tak při zemi?“ prohrábl si vousy Viktor Petrovič. „Za játra taky nedávají špatný peníze.“

„Játra – není jenom jedno játro?“ podivil se Alex. „Nebo mu není k ničemu, když stejně nepije?“

„Játra je možné odříznout a ony dorostou do normální velikosti,“ prohlásil se znaleckým výrazem chemik a zapálil si třetí cigaretu po sobě. „Takže to už máme jednu ledvinu a kus jater. To není špatnej bonus k výplatě!“

„Ještě varle se dá prodat,“ lusknul prsty Alex. „Semo, nebude ti ho líto, že, pro kámoše?“

„Nebo obě,“ přikývl Vasilenko. „Neprožívej to tak, Semo, lidi žijou i…“

„Radši změňte téma, hoši.“ Lymar potěžkal v ruce sekeru. „Ještě není jasné, komu co uříznou!“

„Jseš zlej,“ vzdychl Vasilenko. „Slyšel jste někdo, jestli nám dají prachy ještě před svátkama?“

„Jo, dohoní tě a dají ti je ještě jednou,“ zasmál se Alex. „Sakra, Antone, cos to tam strčil za kazetu? Nic staršího už jsi nenašel?“

„Normální.“ Semjon hodil umaštěný hadřík na zem a se spokojeným výrazem zvučně zazpíval:

Kapitán Katalkin – trumfem vždycky ber,

kapitán Katalkin – černý revolver,

kapitán Katalkin – nos má jako pes,

pro naše – ochránce, pro mafii – děs.

„Ne, pojďme si pustit Agathu Christie,“ začal se prohrabovat kazetami Šumov. „Nebo Sektor Gaza.“

„Aby mi zas otekla hlava?“ nespokojeně zabručel z pohovky Viktor Petrovič. „Chceš mě mrtvýho?“

„Jste tak nudní,“ těžce vzdychl Alex. „Poslouchejte, co se to děje u Pentagonu? Nějakej útok?“

„Družina odešla.“ Semjon uklidil prázdnou láhev od piva za skříň se zbraněmi. „Včera mě vytáhli rovnou z domu, abych doprovodil síťaře na jihozápad.“

„No a jak to vypadá?“

„Normálně.“

„Zajdem večer do Doupěte?“ navrhl nečekaně Vasilenko.

„Copak!“ zahleděl se na něho Lymar. „Chytil ses s tou svojí Barbie, nebo co?“

„Ne, převeleli je do kasáren do Černé čtvrti,“ postěžoval si Anton. Už asi měsíc měl románek s jednou z valkýr – velmi přitažlivou a pohlednou dívkou – což mu svobodní chlapi ze SES nepokrytě záviděli. A ženatí ostatně taky. „Na svátky jí možná dají volno…“

„Bacha, ať si nenajde nějakýho zmetka,“ neodpustil si rýpnutí Semjon.

„To narážíš na sebe?“ nezůstal mu dlužen čaroděj. „Tak co s tím Doupětem?“

„Já jsem pro,“ podpořil jeho nápad Viktor Petrovič.

„Proč ne?“ pokrčil rameny Lymar. „Alexi?“

„Ne, dneska musím domů,“ odmítl Alex.

„No tak, nebudeme tam dlouho,“ naklonil se k němu Anton.

„Nemůžu. A ani nemám prachy.“

„Založím tě do pondělka.“

„No, jestli tam nebudem dlouho…“

„A vlastně! Oslavíme Nový rok i v práci?“ Semjon zavřel skříňku se zbraněmi.

„Bylo by to třeba,“ zamyslel se Vasilenko. „Ale nikoho nezveme! Jenom naše parta.“

„A co takhle pozvat kontrolorky?“ mrkl na něho Lymar. „Už dlouho po tobě házej očima.“

„Zamyslím se nad tím,“ uchechtl se šéf čety a vytáhl krabičku. Na rozdíl od chemika neholdoval dutinkám, ale ze starého zvyku trhal cigaretám filtry.

„A co budeme pít?“ ožil Viktor Petrovič. „Nejlepší by samozřejmě byla vodka, ale nemusí se dát sehnat.“

„Ještě je čas,“ nedělal si zatím starosti Lymar. „Něco vymyslíme.“

„Dost, tohle se nedá poslouchat!“ Alex vypnul kazeťák. Poslední skladba – něco o líbej mě všude – ho definitivně dorazila.

„To tu budem jen tak sedět a hledět?“ Viktor Petrovič se zvedl ze židle a popadl paklík karet. „Duráka?“

„Rozdávej!“ souhlasil Lymar.

„Já pasuju,“ prohlásil Alex a vytáhl z brašny notebook omotaný lepicí páskou, s rozbitým displejem a vpředu trčícími dráty.

„Funguje?“ zíral na ten zázrak techniky chemik.

„Skoro.“ Šumov vytáhl sadu šroubováků a nůž. „Ale ne úplně…“

„Petroviči, rozdávej!“ popoháněl parťáka Anton.

Alex mezitím odšrouboval šroub, který držel na místě akumulátor. Vysunul k nepoznání přepájené kontakty kdoví odkud ulovené baterie k čarometu a zastrčil kryt zpátky. Ošoupaný a poškrábaný mobilní telefon, který vytáhl z pouzdra na opasku, měl taky doplňky, jaké jeho konstruktéři nepředvídali: svorky, které z něho trčely na místě chybějící baterie, byly během několika minut připojeny k drátům, vyvedeným z notebooku. A očividně nebylo složité zastrčit ani podivně vyhlížející smyčku.

„Vám asi přeskočilo, dobrý muži,“ okomentoval Lymar hru Viktora Petroviče, který vyložil trumfovou sedmu, a vzal si kartu. „Víc nevyleze.“

„Vsaď se.“ Vasilenko vyhodil poslední dvě karty – dvě desítky.

„Klidně!“ Chemik přebil dvěma dámami a se širokým úsměvem vyložil Semjonovi na ramena dvě šestky. „Na nárameníky!“

„Jdi do háje!“ Lymar odhodil karty na stůl a obrátil pozornost ke spojaři, který se šťoural v notebooku. „Sakra! Jak velká je ta obrazovka? Tři palce?“

„Ne, Alexi, vážně,“ přidal se k němu Anton, „copak je tak složité najít normální notebook?“

„Složité?“ zíral na ně Šumov. „Ano! Složité. Myslíte si, že jich sem vozej vagóny? Ani náhodou! A většina těch, co se sem propadnou, je hned vyhazujou, aby se netahali se zbytečnostmi, nebo je prodají překupníkům u jihozápadní brány.“

„Ještě je někdo kupuje?“ podivil se Viktor Petrovič.

„Berou je.“ Alex oklepal popel do seříznuté plechovky od piva. „Kupujou je kanceláře, který mají přístup k normálním dodávkám elektřiny. A mobily jdou hlavně na náhradní díly do čarofonů.“

„Taky jsem svůj prodal lacino,“ zamračil se Semjon. „Stačilo mi to na oběd, a dost.“

„Prakticky za mísu čočoviče,“ ušklíbl se chemik.

„Petroviči, ty ses do něčeho praštil, nebo co?“ obrátil se Lymar na vousáče. „Chceš mě snad teď započítat k židům?“

Alex stiskl zapínací tlačítko notebooku, opatrně položil telefon na stůl, počkal, až se spustí operační systém, a začal přejíždět stylusem po displeji. Chvíli se nic nedělo, a pak se ze znatelně ochraptělých vestavěných reproduktorů začala linout jakási sotva slyšitelná melodie.

„No teda!“ přiskočil ke spojaři Vasilenko. „Funguje?“

„Jasně!“ hrdě prohlásil Alex a zastrčil do notebooku konektor s drátem z přehrávače. „Kolik teď chtějí za přijímač? A ještě vybírají uživatelský poplatky. A tady vlastnoruční dílo – všecko zadarmo!“

„Jestli dobře chápu, připojil jsi čarofon?“ dovtípil se Anton. „A ovládání je přes dotykovou obrazovku?“

„Přesně,“ přikývl Šumov, upravil jakési nastavení a šum zmizel a zvuk se vyčistil.

„Zdravím všechny posluchače na naší vlně! Těm, co jsou v dosahu, připomínám: hovoří Pevnost! A pokoušet se naladit jinou stanici znamená zhola marně vyplýtvat několik hodin vašeho života. Ano, nemáme konkurenci a v blízké době ani žádnou nečekáme, proto navrhuji, abyste se uvolnili a dopřáli si potěšení z dobré hudby. Diskoteka Avarija – Novyj god!“

Na pozadí výrazné melodie se nějak ztratilo klepání na dveře. Postřehli ho, teprve když kdosi začal do železné desky kopat. V předstírání, že doma nikdo není, jim bránila hudba, a navíc se dovnitř očividně dral někdo od nich. Všichni ostatní měli dnes určitě něco na práci.

Vasilenko zahodil cigaretu do popelníku, zarachotil závorou a otevřel dveře: „Kdo to…? Dobrý den, Vitaliji Maximoviči!“

Zástupce ředitele hygienické stanice a zároveň i hlava likvidátorů Vitalij Žukov nečekal na pozvání, vešel do boudy a řekl jenom jedno slovo. Jedno krátké slovo. Jednom jedno. Ale ruština je tak silný a mocný jazyk, že těch pět písmen plnou měrou vyjádřilo jak podiv nad obrazem, který se mu naskytl, tak kategorické odmítnutí současného stavu věcí.

„Napijete se?“ Jako by se nechumelilo, Lymar vzal ze stolu láhev samohonky. „Na černé poledne? Ne? No a co takhle chleba?“

„Pojď ven, Antone,“ otočil se Žukov.

Vasilenko ukázal palec Lymarovi, který se tvářil jako neviňátko, a odšoural se ven za šéfem.

„Kick-Ass!“ těžce si povzdechl Šumov, sebral Semjonovi láhev a rozlil zbytek samohonky sobě a Viktoru Petrovičovi. „Tak, naše prémie zaplakala…“

„A pro mě?“ Lymar zaťukal prázdnou sklenkou o stůl.

„Ty přece nepiješ?“ podíval se na něho Alex.

„Já?!“ nezměrně se podivil Semjon. „Kdo ti řekl takovou blbost?“

„Dobrá, zapomeň na to.“ Spojař odlil ze dvou sklenek do třetí, přiťukl si se štamprlemi na stole a napil se. „Viktore Petroviči, beztak už máme průšvih, nezajdem k montérům?“

„Už je dávno načase…“ přikývl chemik.

„Všichni, balte se,“ skočil do budky Vasilenko, rudý jak rak. „Okamžitý výjezd!“

„A do prdele!“ zesmutněl Lymar. „Jakej výjezd? Máme za sebou pět čtyřiadvacítek bez volna.“

„Hněte sebou.“ Anton odemkl skříňku s čarodějnými náležitostmi. „Došlo k nějaké vážné mimořádce!“

„A co my s tím?“ Viktor Petrovič si navlékl svetr. „Ať vytáhnou ven Šachraje.“

„První četa se ještě nevrátila z průmyslové zóny.“ Vasilenko vysypal na stůl hrst amuletů. „Druhá má čaroděje v nemocnici. Schytal odliv. Takže kromě nás nikdo nezbývá.“

„Neseberou nám prémie?“ zeptal se pro všechny případy Šumov, zatímco rozepínal zip ruksaku.

„Jestli se sbalíme do deseti minut, tak ne. Viktore Petroviči, zvládneš trochu pročistit mozky?“

Lymar přiskočil ke skříňce se zbraněmi: „Jdem, chlapi!“

„Hned to bude.“ Chemik vytáhl zpod pohovky kartónovou krabičku, nacpanou různě velkými váčky. Vzal ze stolu prázdnou sklenici, smíchal v ní dobrou desítku ingrediencí, nakonec to zakápl čpavkem a opatrně upil. „Fuj…!“

Viktorem Petrovičem zaškubala krátká křeč, tvář se mu zkroutila, ale skoro hned si ulehčeně oddechl.

Alex si vzal nabízenou sklenku: „Po hltu?“

„Jestli chceš, dej si dva,“ dovolil chemik.

„Nechci.“ Šumov se už předem zašklebil, napil se, s námahou potlačil zvracení a předal mixturu dál. Ukázalo se, že je mimořádně odporná, ale teď by se bez externího vystřízlivění neobešli; dokud si s hlavou hraje opilost, nedá se na výjezdu nic dělat.

„Mám pocit, že je to čím dál hnusnější,“ postěžoval si Vasilenko, když ho zkroutila pronikavá pachuť marinovaných pupenů laskavce.

„Taky že jo,“ podpořil ho Semjon. „Ale dá do pořádku játra…“

„Tak nepijte vodku a nebude třeba dávat játra do pořádku,“ zaprskal Viktor Petrovič, zatímco si cpal do kapes a kapsiček dlouhého pláště různé plnější i poloprázdné lahvičky. Zbylé preparáty umístil do ošoupané kožené brašny, pak si zastrčil do kapsy palčáky, zvedl šálu, která se povalovala na podlaze, a s vypelichanou ušankou v ruce zamířil k východu. „Počkám na vás na čerstvém vzduchu.“

„Vodka je zlo!“ Alex si promnul horké spánky dlaněmi a zakroutil hlavou; jako obvykle se bál, že se mu rozskočí. Ale ne, bolest se vytratila. Společně s bolestí zmizela i opilost a jenom sucho v krku mu připomínalo teď už ustoupivší kocovinu. Spojař zvedl ze země láhev, lokl si vody a začal opatrně rovnat notebook a různé měřicí přístroje do tmavomodrého ruksaku.

„Na!“ Anton mu podal dokonale vyleštěné, nalakované dřívko. „Jestli to zase ztratíš, strhnu ti to z výplaty.“

„Vždyť jo,“ ušklíbl se Šumov, hodil si ruksak na záda a zastrčil si služební ochranný amulet do kapsy kazajky. „Jak silnej je ten průraz?“

„To se neví.“ Vasilenko vyrazil ke dveřím.

„Sakra! To to jako nezměřili?“ vztekle zaklel spojař.

„Zkusili to. Přístroje jim obratem shořely!“

„To si děláš prdel!“ Šumov se poškrábal na zátylku. „A kde to je? Na severovýchodě?“

„Ve Střevě, Alexi, ve Střevě,“ otočil se Vasilenko. „Cítíš, čím to smrdí? To je ono! Semjone, dělej.“

Lymar zamknul skříňku se zbraněmi, zasunul si do očka na opasku sekeru, z druhé strany přidal pochvu s tesákem dlouhým jak předloktí, popadl patrontašku a se zbraní v ruce vyrazil doběhnout kolegy.

Ve Střevě – v síti bývalých protileteckých krytů a sklepů propojených temnými průchody, táhnoucích se podél Rudé třídy, která se v současné době změnila ve velmi oblíbený obchodně-zábavní komplex – bylo pořád plno lidí. Ráno, večer i pozdě v noci se v podzemních bistrech a obchůdcích neustále tísnili lidé. V létě se samozřejmě mnozí odebrali na čerstvý vzduch, ale většina štamgastů zůstávala věrná svým oblíbeným podnikům.

Co lidi do těch šerých nor táhlo? Klamný pocit bezpečí? Slušný výběr všeho možného? Pouliční představení a muzikanti, brnkající na kytary? Nebo tam bylo prostě jenom o trochu tepleji než na ulici? A aspoň na chvíli se tu dalo úplně zapomenout na sníh, který každého dávno omrzel, a na vítr, profukující skrz naskrz?

Kdo ví? Každý si na tu otázku odpovídal sám za sebe. Mnozí vůbec nedokázali pochopit, proč je to znovu a znovu táhne do podzemí. Ojedinělí podivíni žili pod zemí celé roky, aniž by zahlédli sluneční světlo a aniž by to nějak zvlášť prožívali. Ostatně, někteří z těch, kdo sestoupili do Střeva, už nikdy nevyšli zpátky nahoru.

Věčný koloběh lidí, světla reklamních poutačů, aroma čerstvě dovařeného jídla, ani na minutu neutichající lomoz, hudba a pokřikování. Někomu to místo mohlo připomínat blázinec a je možné, že ten někdo nemusel být daleko od pravdy, i když to sám netušil.

A co je zajímavé – tohle přirovnání lidi ani tak neodpuzovalo, ale spíš sloužilo jako slušná reklama. Každému se někdy zachce pozapomenout na bezútěšnou zasmušilost bytí a aspoň na chvíli se ponořit do neutuchající oslavy života. Tím spíš, že jednou do roka, za černého poledne, k tomu byl opravdu pořádný důvod; štít, který čarodějové udržovali nad Pevností, začínal praskat ve švech, ale do sklepů nepronikaly ani náznaky magické bouře.

„Poslyš, jednu věc jsem nepochopil.“ Alex se přisunul k Vasilenkovi a pozorně si prohlížel lidi, shromážděné v těsné chodbičce. „Co my – tam?“

Jeho údiv byl naprosto pochopitelný; pokud se nějaký podnik mohl chlubit ještě rozporuplnější pověstí než samotné Střevo, byl to jenom v úzkém okruhu široce známý Západní pól. Ne, nahlédnout sem mohl kterýkoliv z obyvatel Pevnosti nebo host tohoto městečka, ztraceného ve sněhových pustinách, ale stát se stálým hostem… Aby se člověk stal stálým hostem, bylo nutné přinejmenším mít nějakou paranormální schopnost. Být paranormálem, člověkem, kterému se poštěstilo, že ho mutace neproměnila ve zmetka, ale stal se z něj omezený, ale zároveň plně životaschopný druh čaroděje.

Tihle lidé obyčejně nezasvěcovali do svých záležitostí lidi zvenčí, a pokud mezi nimi vznikly nějaké potíže, řešili si je vlastními silami. V rodině. A co tady…

„Ehm,“ potichoučku si odkašlal Anton. Na rozdíl od spojaře ho víc zaujaly dveře podniku. Kukátko ve dveřích, které mělo podobu plazího oka, bylo rozbité a slzy tekutiny, jež z něho vytekla, velice připomínaly skutečnou krev.

„No, na co čekáme?“ nespokojeně zabručel Viktor Petrovič, který kouřil cigaretu. „Kdoví proč se servali!“

„Tišeji, Petroviči,“ sáhl mu na rameno Lymar, přitisknutý ke zdi. „Tamhle stojí Žukovův pomocník a natahuje uši.“

„Hned tomu bonzákovi…!“

„Klid,“ obrátil se k vousáči Vasilenko. „Ne, nech to. Skončíš v base.“

„Chápu, nejsem blbej,“ přikývl Petrovič a zkoumavě si prohlížel družiníky, kteří se nahrnuli do sklepa.

„Už se něco děje!“ zaradoval se Alex, když několik důležitě vypadajících mužů vyrazilo ke dveřím a dost bezohledně si klestili cestu.

Znali mezi nimi jenom Žukova, který se cosi pokoušel vysvětlit ostatním, ale ti ho příliš pozorně neposlouchali. Nevysoký kapitán Družiny mhouřil oči, obtížně potlačoval obavy a po očku hleděl na hodinky; vyzáblý stařík s nezdravě zažloutlým obličejem se demonstrativně odvrátil; a mladý chlapík v koženém kabátu až po paty se pořád pokoušel přerušit pořádně naštvaného zástupce velitele SES.

„Je tam takový záření, že překračuje rozsah přístrojů!“ rozčiloval se Žukov a zcela ignoroval veškeré pokusy vecpat mu do monologu byť jediné slovo. Chlapík v koženém kabátě neměl žádnou šanci: zarazit Žukova se občas nedařilo ani jeho přímému nadřízenému. „Jenom zbytečně ztratíme lidi. Jestli vám na vašich nezáleží – vpřed, ale varuju vás: kdo ví, jak takovej pokus skončí. Aby to nebylo ještě horší. Je třeba rozmístit snímače a objekt zakonzervovat. Až magický napětí poklesne, budem řešit otázku sanace.“

„Zakonzervovat?“ zamračil se stařík. „Máte představu, o kolik v přilehlých prostorách přicházíme kvůli tomuhle zdržování? Takhle přijdeme na buben! Buď odstraňte zábrany, nebo ten problém hned začněte řešit!“

„Zábrany neodstraníme,“ rozhodně podotkl kapitán.

„Velmi dobře vím, v jaké jste pozici, soudruhu Chanine! A spolehněte se, že si o tom ještě promluvím s vaším vedením!“ vybuchl stařík.

„Jenom do toho,“ nezůstal mu dlužen družiník.

„Nerozčilujte se, Jane Karloviči,“ pokoušel se Žukov uklidnit zástupce Obchodního svazu. „Dnes nebo zítra se situace stabilizuje, začneme uvolňovat přístup do obklíčených budov…“

„Možná se to bez nás obejde?“ podíval se Alex s nadějí na vedoucího čety.

„O tom rozhodne Strelcov,“ těžce vzdychl Vasilenko. „Tamhleten frajer v koženém kabátě. Velké zvíře v Gymnasiu!“

„Chápete, že takto otázku nelze položit – rozptýlí se to samo, nebo ne?“ skočil Strelcov do řeči zástupci Obchodního svazu, který začal uvažovat o sazbách za nájem a smluvních závazcích. „Máme nevysvětlitelnou energetickou anomálii přímo uprostřed Pevnosti. A co když záření pronikne nahoru?“

„Zatím neproniklo,“ nepříliš přesvědčivě pravil Žukov. „A snímače…“

„Snímače jsou dobrá věc, ale kvůli tomuhle svinstvu se na udržení štítu Pevnosti čerpá řádově víc energie než obyčejně! A lidi se ještě nevzpamatovali z černého poledne. Chápete vůbec, že magické proudy se můžou kdykoliv překrýt a začít rezonovat? A co pak? Lehnout si a umřít?“

„Takže pokud chápu, začínáme s operací?“ ožil kapitán.

„Ano,“ prohlásil čaroděj tónem, který nepřipouštěl námitky.

„Velitelé skupin! Sraz za pět minut!“ hromovým hlasem prohlásil Chanin a obrátil se k Žukovovi, který nebyl s čarodějovým řešením spokojen: „Úkoly rozdáte vy?“

„Ne, půjdu zkontrolovat rozmístění měřicích přístrojů.“ Zástupce vedoucího hygienicko-epidemiologické stanice zamířil k technikům, kteří si pro sebe vyhradili jakési zákoutí, a když šel kolem Vasilenka, tiše řekl: „No, nezklam nás…“

„Vynasnažím se,“ ne zrovna moc jistě odpověděl Anton a šťouchl Šumova loktem do boku: „Proč se nám tu motají ti pitomci z technického zabezpečení?“

„Skenujou úroveň záření v režimu reálného času,“ odhadoval spojař, který si už nějakou chvíli prohlížel přístroje kolegů.

„A k čemu je tam tolik drátů?“

„Posílili štít na maximum.“

„Dobrá, počkejte tady.“ Vasilenko si všiml, že se ke kapitánovi, který zůstal sám, stahují druzi v neštěstí, těžce si povzdechl a zamířil k chlapíkům, kteří mezi sebou něco potichoučku probírali.

„Tak co, všichni na místě?“ Chanin se zahleděl do zápisníku a bezděčně si čmáral tužkou pod bradou. O kousíček výš začínal lehce zarudlý šrám, který se táhl po široké lícní kosti kolem levého oka ke spánku. „Mezitím se seznamte…“

„Artem Šilov.“ Chlapík střední postavy, v kožené bundě, černých džínách a vysokých zimních botách si okatě založil ruce na hrudi a s nikým se nezdravil. Nutno říct, že k piercingu tak lhostejný nebyl: Vasilenko napočítal deset v těle vhojených krystalků, do posledního karátu naplněných magickou energií. A hele! I na kloubech prstů? Ne, s někým takovým se opravdu raději nezdravit. „Gymnasium.“

„Petr Zubko, Družina.“ Staršina v ovčím kožichu, kterému se na výložkách červenaly čtyři trojúhelníky, si stáhl ušanku a podal ruku vysokému pihovatému muži v zimní sportovní bundě: „Čau, Gríšo.“

„Čau. Dlouho jsme se neviděli,“ odpověděl na podání ruky Piháč a upravil si sportovní čelenku, zachycující dlouhé vlasy. Ostrý, lehce zvednutý nos byl citelně ohnutý doleva, což bezděčně vyvolávalo dojem, že se dotyčný pořád mračí. „Grigorij Kuzminok, kontrarozvědka.“

„Anton Vasilenko, SES,“ představil se jako poslední vedoucí čety likvidátorů.

„Nebudu chodit kolem horké kaše, máme práce až nad hlavu.“ Kapitán Družiny si zapsal pár jakýchsi značek a zavřel notes. „Máte jednoduchý úkol – zajít do Západního pólu a zlikvidovat průraz magické energie. Jelikož se předchozí skupina nevrátila, bude jako palebná podpora přizván oddíl družiníků pod velením staršiny Zubka.“

„Kdo velí celé skupině?“ neuctivě skočil kapitánovi do řeči gymnasista, který se opíral o zeď.

„Zástupce velitele oddílu kontrarozvědky, Grigorij Kuzminok.“ Chanin ukázal na Piháče. „Mimochodem, gratuluji k povýšení, Grigoriji Alexejeviči.“

„Slyšel jsem, že i vám je možné blahopřát, Vladimíre Michajloviči,“ stejně falešně se na oplátku usmál Grigorij. „Nebyl čas připnout si druhou kolejničku?“

„Pořád spousta práce,“ povzdechl si kapitán, který byl, jak se ukázalo, major. „Ale odbočili jsme, takže zpátky k věci. Hlavní břemeno po likvidaci průrazu leží na specialistech SES. Soudruhu Vasilenko, pokud dobře chápu, nesetkáváte se s takovými problémy poprvé? Poradíte si?“

„Nějak bylo, nějak bude,“ pokrčil rameny Anton. „Ujasníme si to na místě.“

„Na místě už bude na ujasňování pozdě,“ zavrtěl hlavou Chanin. „Ujistili nás, že na ten úkol pošlou nejlepší likvidátory. A najednou takové pochybnosti…“

„Nedělám svoji práci první rok.“ Vasilenko zamračeně zíral na družiníka. Znovu ho rozbolela hlava, a proto si ji dál nelámal a použil standardní řeč, připravenou pro případ, že si ho vedení předvolá na kobereček. Když tím dokáže vybruslit mezi vlastními, tím spíš tady nestojí za to vymýšlet něco nového. „Na sto procent můžu říct jen jedno: žádné výboje podobné intenzity se jeden druhému nepodobají. Možná to zvládneme sami, možná budeme potřebovat přídavné zařízení nebo pomoc Gymnasia. V současné fázi není v zásadě možné činit hodnověrné závěry o složitosti úkolu, který máme před sebou. Jasné?“

„Je jasné, že není nic jasné,“ ušklíbl se Chanin. „Nebudeme ztrácet čas. Deset minut na přípravy a do toho.“

Během debaty se chodba, vedoucí ke vchodu do Západního pólu, k nepoznání změnila. Ke skleněné přepážce, která ji dělila na poloviny, se táhly svazky drátů, a za ní natřeli podlahu, stěny i strop na bílo a teď spěšně vytvářeli černý pás magických symbolů. A i samotná přepážka nebyla zrovna obyčejná: uvnitř silných skel se roztékaly čarodějnické runy z roztaveného stříbra. Ke stěnám ji přidělali úplně napevno – gymnasisti, kteří měli její instalaci na starost, vtavili železný rám do betonu.

„Anton, že?“ Staršina dohnal Vasilenka, který už mířil k četě, a šel vedle něho. „Vy likvidátoři – v jakém smyslu likvidujete? Lidi, nebo jako v Černobylu?“

„Jako v Černobylu.“

„To je dobře,“ přikývl družiník a zamířil ke svým mužům. „Lidi můžeme i sami…“

„Tak jak?“ vrhl se k šéfovi nejdřív Alex. Lymar dál ostřil brouskem jeden z kapesních nožů, Viktor Petrovič hulil další cigaretu.

„Jdeme, pohyb!“ Vasilenko popadl brašnu, kterou nechal pod dozorem kolegů. „Budeme odstraňovat.“

„Co?“ Semjon zavřel nůž a uklidil ho do kapsy.

„Jako obyčejně – co najdeme, to odstraníme,“ těžce vzdychl vedoucí čety. „Zkraťte to, nebudou na nás čekat.“

Petrovič si dlaní pohladil vousy: „To by bylo lepší.“

„Rychleji,“ neocenil vtip Vasilenko a zamířil k přepážce, u které už se tlačili družiníci, popohánění staršinou.

Stříbrná rukojeť na dveřích nečekaně silně spálila dlaně mrazem a ukázalo se, že za přepážkou je opravdový mrazák. Všichni najednou znervózněli a začali si navlékat rukavice a čepice.

Kontrarozvědčíkovi se podařilo prohodit pár slov s Petrem Zubkem a pozorně si prohlédl likvidátory, kteří měli očividně kocovinu, ale nekomentoval, co viděl. Pokud velení považuje tyhle klauny za nejlepší, tak je to fakt. Všichni by měli přesně chápat vážnost situace, nejsou malí.

Jenže vzhled přivelených pracovníků hygieny zrovna nevzbuzoval optimismus. Nějací trhani, hulákají, pobíhají…

Vousatý mužik, páchnoucí tabákem, ve válenkách, vatových kalhotách a odřeném kabátu. A brašnu, tu už bylo dávno načase vyhodit do smetí.

Pořízek v krátkém maskovacím kožichu a vysokých botách ze psí kožešiny, s trčící rukojetí zastrčeného nože na holeni. Tenhle typ se s jednou čepelí nespokojí – dvě jsou v pochvách, přivázaných na pravé nohavici, po jedné na levém předloktí a v náprsní kapse. Plus sekera a tesák na opasku. Zjevně přehnané.

Chlápek střední postavy v liščí kazajce, vyšších zimních botách a vypelichané ušance. Na zádech nevkusný batoh, zpoza límce čouhá drát a černý kroužek sluchátka. Představitel pokrokové mládeže?

A samotný vedoucí čety taky – nemastný neslaný. Ano, je to čaroděj, ano, prošel výukou v Gymnasiu. Ale zaklínač je to slaboučký. No, najít energetické linie nebo vztyčit štít před magickým zářením, to by snad šlo, ale rozmetat někoho na kusy kulovým bleskem, na to už nestačí. Podle toho, co narychlo našel ve spisech, ho právě proto odklidili do SES.

Šilov – to je něco jiného. Ten by mohl dát na frak i zkušenějším mistrům z vojenských jednotek Pevnosti. Ovšem, půl Pevnosti zlikvidovat nedokáže, ale za pár let by klidně mohl. Ale ani on nepřekročí vlastní stín – jeho koníčkem jsou bojová zaklínadla, ale ve všech ostatních oblastech ho překoná každý, kdo má za sebou rok na Gymnasiu. Ovšem, bylo by lepší dostat do oddílu širšího specialistu, jenže většina gymnasistů je teď buď úplně vyřízená po černém poledni, nebo udržuje městský štít. Je klika, že přidělili aspoň Šilova.

S kým si není třeba dělat starosti, to je Zubko a jeho lidi. Chochol je sám zkušený chlap a jistě si k sobě na tuhle operaci vybral podobné. Kolik jich je, šest? To není špatné. Až na to, že samopaly bohužel nedokážou vyřešit všechny problémy.

Piháč se podíval na hodinky – za čtyři minuty tři. „Všichni připravení?“ zeptal se, upravil si popruh AKSU, přehozeného na rameni, a vrátil se k likvidátorům: „Vy půjdete takhle?“

„Jak to myslíte?“ přeptal se Lymar, zatímco sundával ze sajgy pojistku. Ale jeho kolegové s žádnými přípravami nepospíchali.

„No, přístroje…“

„Učíme tě snad my, jak chytat špióny, šéfe?“ usmál se zpod šedých vousů Viktor Petrovič. „Co takhle starat se každej o svoje? Souhlas?“

„Když říkáte,“ pokrčil rameny kontrarozvědčík, otočil se na Šilova a kývl ke dveřím: „Jdeme.“

Gymnasista zapraskal klouby prstů, hluboce vzdychl, vykročil ke dveřím a přiložil otevřenou dlaň na klíčovou dírku. Dunivě to zarachotilo, těžké dveře se vyrvaly z pantů, odletěly několik metrů a žuchly na sněhem zasypanou zem.

Sněhem?!

Málokdo dokázal potlačit překvapený výkřik: tmavá místnost Západního pólu byla zasněžená, zdi pokrývala opravdová jinovatka a většina lahví, které stály v baru, popraskala poté, co jejich obsah zmrzl. Není divu: byla tu zima jak v mrazničce, ani teplé oblečení nepomáhalo. Co se tu semlelo?!

„Vpřed! Jdeme!“ vzpamatoval se jako první Petr Zubko. Skočil ke dveřím, zabořil se po kolena do sněhu a se samopalem v ruce se rozhlížel po místnosti. Nikdo. Ani zákazníci, ani obsluhující personál. Přitom v okamžiku, kdy došlo k průrazu, byl podnik bezpochyby otevřený: stoly prostřené, na pódiu ve výklenku rozestavená aparatura.

„Alexi, změř hladinu,“ rozkašlal se Vasilenko. Vlna magické energie, která se k nim přivalila, mu doslova zalila hlavu. A nebyla to jen tak nějaká zpracovaná energie, ne – byla to energie přímo od pramene, prosáklá mrazem, který člověku pronikl až do morku kostí. Vypadalo to ale, že Šilov necítí nic neobvyklého: pokrčil rameny a jako by se nic nedělo, vyrazil za Piháčem. A měl by zbystřit: skleněná přepážka se v mžiku pokryla silnou vrstvou námrazy.

„Mimo rozsah.“ Šumov vytáhl z kapsy jakýsi přístroj a hned ho zase schoval zpět: ručička se mírně chvěla na maximu. Spojař zasakroval, vsunul do ucha sluchátko a zasunul ruku, chráněnou před mrazem jen koženou rukavicí s ustřiženými prsty, zpátky do palčáku. „Zatím nemůžu ani určit, kde je zdroj, je třeba udělat zaměření v několika bodech. Tady je příliš vysoká nepřesnost.“

„Viktore Petroviči, hodilo by se nám něco na snížení citlivosti ke skokovým změnám energetického záření,“ požádal Vasilenko, když odhadl nehomogenitu magických polí. V hlavě už mu šumělo a před očima mu blikaly černé tečky. Samotné ochranné amulety očividně nestačily. „A něco na zrychlení odvodu…“

„Chápu, chápu.“ Chemik si strčil dvě modré kuličky do úst a začal rozdávat tabletky kolegům. Pak se zamračil a vytáhl krabičku od sirek, ve které byly kuličky, měkké jako z plastelíny. „Zabere to asi za pět minut. Kdybyste cítili pálení v břiše, řekněte.“

„Budete tam ještě dlouho?“ houkl na likvidátory kontrarozvědčík. „Žádal jsem, ať se připravíte předem!“

„Říkal jsem přece, že jsme tvořiví lidi, děláme, co je zrovna třeba.“ Anton pomalu vrávoral po sněhu. Šum v hlavě postupně utichl a on se natáhl myslí k ochranným amuletům a začal upravovat jejich nastavení podle vlastností konkrétního energetického pole. „Alexi?“

„První kontrolní bod dvacet metrů od vchodu.“ Skener, který už dávno pracoval jenom na čestné slovo, tentokrát nezklamal a Šumov vcelku bez problémů spočítal polohu nejbližšího energetického uzlu. Vasilenko by dokonce v případě nutnosti dokázal určit jeho polohu i sám, ale stálo by ho to mnohem víc času. Plus bolest hlavy na dva dny. A ještě je třeba lokalizovat zdroj výboje. „Tamhle u sloupu.“

„Jdeme,“ mávl Piháč rukou na družiníky. Pečlivě si přitom prohlížel sníh pod nohama, ale ne, nebyly tu žádné stopy po první skupině.

„Opatrněji!“ houkl na něho Lymar a ukázal na rampouch, visící ze zhaslé magické lampy. „Radši to obejděte.“

„Dobrá.“ Kontrarozvědčík se zařídil podle rady, když vtom si všiml, že je uvnitř místnosti o něco více světla než u vchodu.

„Anomální jas na dvou hodinách,“ potvrdil jeho odhad Semjon.

„Vpravo od pódia je vchod do vnitřních prostor,“ připomněl Zubko půdorys Západního pólu. „Opatrněji, chlapi! Bajeve, Samarceve – to je váš sektor.“

„Nepřešlapujte tam!“ vynadal Šumov družiníkům. Občasné cvakání ve sluchátku se změnilo ve spojité praskání. „Zaměření zabere tři minuty.“

„A dál?“ zajímal se Grigorij, zatímco okukoval tmavší průchod do kuchyně, rýsující se za barovým pultem. „Stihneme zatím prověřit aspoň část místností?“

„Myslíš, že má smysl se dělit?“ zeptal se kontrarozvědčíka Zubko, který se ke kvalifikaci likvidátorů stavěl stejně skepticky.

„Myslím, že ano.“

„V žádném případě!“ Alex vytáhl ze sněhu dlouhou sondu, odpojil svorky od drátů, které vedly někam pod kazajku, a zasunul železný kolík do očka na opasku. Ručička za sklem analyzátoru znovu poskočila doprava až nadoraz, ale teď už se tím nic nezměnilo; předchozí zaměření dovolovalo určit přibližný směr toku magické energie. „Další bod je přímo před jevištěm.“

„Jdeme.“ Piháč přestal naléhat, aby se oddíl rozdělil – rychle získaný výsledek ho plně uspokojil. Ovšem, zůstávaly jisté pochyby o jeho spolehlivosti, ale to už bylo vedlejší.

„Petroviči,“ zavolal Lymar, který si pozorně prohlížel pódium „zapuštěné“ ve zdi. „Cos to tam říkal ohledně pálení v břiše?“

„Vydrž, zdechlino!“ Chemik Semjonovi šoupl odměrku s kalnou bělavou tekutinou. „Pij, jinak ještě natáhneš brka…“

„Tady,“ určil Šumov místo následujícího měření a znovu vrazil nešťastnou tyč do sněhu.

„To světlo se mi nelíbí,“ zabručel Zubko a schoulil se, jak mu mráz pronikal pod oblečení: u pódia odkudsi citelně táhlo.

Vasilenko ucítil chvění magického pole. „Alexi,“ zpozorněl náhle, „aktivita roste?“

„Ne, zůstává na předchozí úrovni,“ odpověděl dotyčný a pomalu se otáčel kolem dokola, nespouštěje oči z chvějící se ručičky analyzátoru.

„K čertu!“ zaklel Anton a aktivoval vnitřní zrak. V prostředí, které bylo tak nasycené magickou energií, to bylo skoro jako pozorovat ohňostroj noktovizorem, ale čaroděj neměl jinou možnost, jak svoje obavy potvrdit nebo vyvrátit.

Nad pódiem pomalu plula temná skvrna, sotva rozlišitelná za jiskrami, které čaroději tančily před očima, a očividně mířila ke skupince lidí, ostražitě se rozhlížejících kolem sebe. Vinou jakéhosi mocného zaklínadla, které zakřivilo prostor, se nedala zahlédnout běžným zrakem.

„Semo, pódium!“ zařval Vasilenko a aktivoval v amuletech, které předtím rozdal kolegům, kouzla umožňující rozeznávat infračervené záření.

Lymar se prudce otočil a první ránu vystřelil naslepo. Broky rozmetaly syntezátor a vzápětí Semjon uviděl černou siluetu, která prudce seskočila z pódia. Druhý výstřel srazil kouzlem ukrytého tvora do sněhu a do všech stran se rozlétly kapky černé krve.

„Arteme!“ štěkl Piháč a z gymnasistovy otevřené dlaně vzápětí vyrazil paprsek a rozsekl prohlubeň, která se objevila na sněhu, vejpůl.

Sníh zasyčel a v mžiku roztál, do nosu je udeřil zápach spáleného masa a na podlaze se ukázalo nahé tělo, již nekryté maskovacími kouzly. Hrudní koš byl úhlopříčně rozseknutý, zprava doleva.

„Co je to za stvůru?“ podivil se Zubko. Opravdu se to příliš nepodobalo člověku, spíše to připomínalo dohola oholenou gorilu. A ty špičáky… Zpod mrtvolně modrého horního rtu trčely dva dlouhé špičáky a prsty končily drápy, ostrými jako břitva.

„Vampýr?“ podívali se po sobě užasle Vasilenko a gymnasista.

„Ale nějaký divoký,“ ohromeně přikývl Šilov a bez nejmenšího zaváhání tu stvůru rozstřílel samopalem.

„Byl sám?“ zeptal se najednou Piháč.

„Jo.“ Vasilenko se obrátil na spojaře: „Alexi, jak vypadá zaměření?“

Šumov ukázal na jasně osvětlený vchod do vedlejší místnosti: „Musíme tudy.“

„Páni čarodějové,“ strhl na sebe pozornost kontrarozvědčík, který napjatě poslouchal každé šustnutí, „nemohli byste udělat něco, abychom ty stvůry taky viděli?“

„Nemám potřebné amulety,“ zavrtěl hlavou Anton; rozhodl se neodhalovat všechna svoje tajemství. Jinak by všechno hodili na něj a sami by se nenamáhali. „Arteme, vy jste nic vhodného nenafasovali?“

„Jenom ochranné.“ Gymnasista se ani neotočil, hleděl na pódium. Náhle vrhl do rozevřených dveří maskérny ohnivou kuličku. Vampýra, který už už vyskakoval na pódium, to rozervalo na kusy a do všech stran se rozletěly ohořelé cáry masa a úlomky kostí. „Pozor, ještě několik osob na cestě!“

„Je jich hodně?“ Piháč namířil do tmavého obdélníku dveří.

„Nevím.“ Artem zapraskal klouby prstů a krystaly vrostlé v kůži zablikaly rudými plamínky. „Připravte se… Pal!“

Tentokrát už vampýři nespoléhali na neviditelnost a vyvalili se na pódium jako opravdová vlna. Náboje ze samopalů prolétaly jejich těly naskrz, aniž by způsobily zvláštní škody, a jenom dva nebo tři to srazilo na zem.

„Otočte se!“ zachraptěl ze směru od východu gymnasista a za okamžik na pódiu zazářilo nové slunce. Většina vampýrů okamžitě shořela na prach a těch, kterým se poštěstilo přežít, už se taky nebylo třeba bát: oslepené stvůry se v křečích zmítaly na podlaze. „Mizíme! Hned zhasne!“

Zubkovi lidi popadli pod pažemi družiníka, kterému se nepodařilo odvrátit od magického výbuchu, a rozběhli se k barovému pultu. Bylo to jednoduché: vzhledem k rychlosti, kterou se pohybovali vampýři, nebyla naděje dostat se k východu ze Západního pólu. Ale v kuchyni… v kuchyni byla aspoň nějaká šance zorganizovat obranu a zůstat celí. Hlavně se nenechat obklíčit a nevystavit se útoku ze všech stran.

„Pohyb!“ Lymar trhnul Antonem za límec, aby ho zrychlil do opačného směru. „Alexi, běžíme!“

„Kam?“ vykřikl Alex, zatímco se pokoušel protřít si slzící oči, a vyrazil za Viktorem Petrovičem.

„K východu!“ Lymar se zastavil u jasně osvětleného vchodu do skladu, otočil se a zamířil na ohořelého vampýra, který je vyrazil pronásledovat. Pijavice vypadala mizerně – na některých místech jí trčely opálené kosti, původně bělostná kůže byla samý puchýř. Ale i v tomhle stavu by ta stvůra dokázala rozervat jejich lidi na kusy a ani by se nezadýchala. „Rychle!“

Kolem se přehnal Vasilenko a Lymar už neváhal a našil do vampýra, který je pronásledoval, broky. Tomu jako by zabodli do hrudi osikový kůl: netvor se prudce zastavil, ale udržel se na nohách. Následující výstřel ho přinutil o krok couvnout. A ještě jeden. A ještě…

Náboje došly, právě když do skladiště vrazil Viktor Petrovič. Semjon zaklel, popadl izolepou omotané jílce nožů a skoro bez míření je vrhl. Jedna z čepelí zasáhla vampýra do hrudi, potrhané od broků, druhá – hozená levačkou – jenom škrábla kostlivou ruku a letěla dál. Netvor ani nezpomalil. Lymar popadl opozdilého Alexe a skočil do skladu.

„Jsme v prdeli!“ tumpachově sykl Vasilenko a rozhlédl se po zasněžené stepi, která se prostírala kolem nich. Na tmavomodrém nebi nad jejich hlavami vedle sebe pokojně zářila dvě slunce, žluté a azurové, takže svět působil poněkud ploše.

„To není přesný.“ Lymar se svalil do sněhu a rychle začal znovu nabíjet sajgu. Černý obdélník dveří do Západního pólu vypadal nečekaně daleko a vampýr, který se neopatrně vrhl za likvidátory, pod slunečními paprsky v mžiku ztratil veškerou rychlost. Teď se pokoušel zahrabat do sněhu a pomalu zdechal. Ale opatrnosti není nikdy nazbyt. Kdo ví, jaké potvory se na tomhle podivném místě ještě schovávají?

„Kam jsme se to poděli?“ ztěžka vydechl Alex. Vlastně to nebylo první, co řekl, ale v původní otázce bylo přesně tolik slušných slov, kolik tam bylo předložek a citoslovcí. „Co to sakra je?“

„Prostorová kapsa,“ poklidně vysvětlil Vasilenko, který si zaclonil oči dlaní a rozhlížel se kolem. „Velmi silné zakřivení.“

„A co je tohle za zrůdu?“ Lymar počkal, až vampýr definitivně pojde, a vytáhl z něho kovový nůž.

„Vampýr.“ Šéf čety se pokusil utnout magická vlákna, prostupující celým prostorem. Moc se mu to nedařilo. Přesněji, vůbec se mu to nepovedlo. Bouřící magická energie ho zahalila doslova jako pavučina mouchu a rozhodně ho nehodlala pustit. Zatraceně.

„Jsou to nějací skrčci.“ Semjon šťouchl mrtvého vampýra špičkou boty pod trčící žebra. Netvor se opravdu nemohl zrovna chlubit postavou bohatýra – byl hubený a vysoký sotva půldruhého metru. „A rozumu taky moc nepobrali.“

„Divocí,“ pokrčil rameny Anton, který přemýšlel o vlastních věcech. „Bez královny jsou úplně tupí a v běžné smečce se napohled vůbec nemusí lišit od člověka.“

„Kde se tu vzali?“

„Zdá se, že tenhle průraz je opravdu velmi vážný, když už skrz něj dokázala projít i tahle špína.“

„Proč ses sem hnal?“ přešel Alex k Lymarovi. „Neměli jsme zůstat s ostatníma?“

„Vždycky se můžem vrátit.“ Semjon se při pohledu na černé nebe nad hlavou přikrčil a ukázal na dveře, svítící v dálce. „Jenom musíme zlikvidovat příčinu tohohle průrazu.“

„Tak to ji nejdřív musíme najít!“ Vasilenko si vztekle odplivl pod nohy. „Tohle není normální svět, copak to necítíte? Tady platí jiné zákony a magická hladina je taková, že za hodinu nebo dvě nám polezou mozky ušima. Jestli za tu dobu nenajdeme příčinu průrazu, budeme muset vzít nohy na ramena.“

„A proč ji hledat?“ zavrčel Viktor Petrovič a zarachotil svými lahvičkami. „Je tady, hned vedle.“

„Kde?“ málem vyskočil do vzduchu Anton. „K čertu!“

Nebylo těžké pochopit, proč zařval – přesně pod dvěma slunci se ukrýval stín, v oslnivě třpytivém sněhu skoro nepostřehnutelný. Podivný stín – ledově modrý, ostrý trojúhelník mířící k nebi.

„Pyramida!“ vzpamatoval se nakonec z překvapení Alex. „Ledová…“

„A pokud si vzpomínám, něco podobného kroužilo nad Pevností,“ zamyšleně protáhl Lymar. Ani se nepokoušel od oka odhadovat rozměry té podivné stavby. „To znamená, že ji shodili?“

„Shodili si ji na hlavu!“ zanadával Vasilenko. „A má tak silný magický potenciál, že se prostor zakřivil a vznikla tahle kapsa! Ještě vědět, jak je spojená se Západním pólem…“

„Je třeba proskenovat proudy,“ navrhl Šumov a popotáhl. Vítr nefoukal, ale i bez něj pronikala zima až do morku kostí. „Tak jdem?“

„Stát!“ zavelel Viktor Petrovič. Pořád držel svoje lahvičky, jejichž obsah v tomhle mrazu zhoustl, ale nezmrzl. „Nejdřív trochu chemoterapie.“

„Aby ti na jazyku vyrazil tipec!“ zaklel Lymar.

„Proč zas?“ podivil se chemik. „Aha! Bereš to takhle. Dobrá, náš pověrčivý příteli, otevři pusu, zavři oči. Nebo ne – nezavírej oči. Hodí se otevřené.“

„Cos zase vymyslel?“ znervózněl Semjon.

„Nakapu do nich kapky,“ vysvětlil Viktor Petrovič a protřepal lahvičku s dávkovačem. „Říkám ti, otevři pusu!“

Lymar těžce vzdychl, ale poslechl. Obyčejně se Petrovičovy procedury nedaly ani vzdáleně označit za příjemné, a když se tvářil jako kocour, co slízal smetanu… To bude něco!

Lymarova předtucha nelhala: první kapka sklouzla po jazyku jako kus ledu a zmrazila mu hrtan, po dalších dvou mu zmrzly nozdry a dočista ztratil čich. A když pak došlo na oči! Jako by mu do nich zabodli jehly. Semjon na okamžik ztratil vědomí, ale když se s hekáním zvedl ze sněhu, nepříjemné pocity se kamsi vytratily. Jenom mrkat pořád bolelo – oči pálily odvěkým chladem.

Viktor Petrovič ho zamyšleně sledoval a hladil si vousy: „Možná jsem to přehnal s koncentrací.“

„Je to akorát.“ Semjon se ohromeně rozhlížel kolem. Tvrzení, že se okolní realita změnila, naprosto nevystihovalo skutečnost. Černé barvy nebe se rozvrstvily a šokovaly nepřirozenou hrou tmavě modrých a antracitových odstínů. Bledá pustina se zvrásnila, vzdálenosti mírně tekly a předměty, které ještě před chvílí zůstávaly nehybně na místě, se tu vzdalovaly, tu přibližovaly. A pyramida… Ledová pyramida získala objem a už nevypadala jako plochý a nehmotný stín. Nezměnila se jen dvě slunce, jež jako předtím prořezávala oslepující otvory v nebeské klenbě. „Berte kapky a jdeme…“

„Možná bys to mohl přece jenom zředit?“ rezignovaně si povzdechl Alex.

„No, v téhle věci Semjonovi věřím,“ usmál se Viktor Petrovič. „A jestli to tu máme prozkoumat, určitě to nebude marné.“

„Semjone, kam jdeš?“ zavolal na Lymara Vasilenko. Dotyčný se brodil po kolena ve sněhu asi deset metrů od nich.

„Už nikam.“ Semjon dorazil k jakémusi předmětu na sněhu, kterého si předtím nevšiml, a zastavil se. Ze sněhu trčela pata boty. Obyčejná teniska, jaké ještě nedávno fasovali noví rekruti v Družině. Chodit v nich v zimě bylo mučení, ale každopádně lepší než naboso.

Lymar využil toho, že ho kolegové, zaujatí nepříjemnou procedurou, přestali rozptylovat, popadl botu oběma rukama a zatáhl. Vlastně dost riskoval – moc by nepřivítal, kdyby se pod sněhem ukrýval nějaký mazaný netvor nebo ledochodec – ale vzápětí vytáhl na světlo boží zmrzlou mrtvolu družiníka. Lymar ho ani neobracel – bylo jasné, že je z první skupiny – jenom přeřízl popruh samopalu a s AK-74 v rukách vyrazil zpět.

„Ty jsi teda lump!“ vydechl Alex, přitiskl si ruce na oči a dřepl si. „Co je to za svinstvo?“

„Můj vlastní vynález,“ hrdě prohlásil Viktor Petrovič, kterému kapky nezpůsobily vůbec žádné potíže. Jako by si kapal čistou vodu. „Chci to nazvat polární záře.“

„Radši to pojmenuj švábi v palici,“ poradil mu Šumov. „Nebo odstřel mozků.“

„Mimochodem, když je řeč o polární záři,“ ušklíbl se Vasilenko, jen co se mu podařilo zamrkat, „co je u té pyramidy za svinstvo?“

„Kde?“ podivil se Semjon. „Nic nevidím…“

„Ani já ne,“ přikývl Alex. „Už máš halucinace?“

„Petroviči?“ čaroděj se ohlédl na chemika. „Cos nám to nakapal? Jaké to má účinky?“

„Zvyšuje to odolnost organismu proti magickým vlivům a proti chladu, dočasně tlumí mentální citlivost. Ale předpokládám, že na čaroděje zabírá jenom první složka,“ pokrčil rameny Viktor Petrovič. „Co to tam vidíš?“

„Jako by tam něco pulsovalo. Vypadá to jako trychtýř, nedokážu to pořádně rozeznat.“

„No, tak se pojďme podívat blíž,“ navrhl Lymar. „Kdo vezme samopal?“

„Dej to sem,“ chemik přejel Antona a Alexe blahosklonným pohledem a mávl rukou. „Děti perestrojky, sakra! Ani základní vojenská příprava ve škole, ani vojenská katedra. Z armády jste se taky vyvlíkli, co?“

„Já – ne, já kvůli zdraví,“ naštval se Šumov.

„A já jsem to nestihl,“ ušklíbl se Vasilenko a začal se hlubokým sněhem brodit ke stříbřitě modré pyramidě. „Hned po aspirantuře jsem se dostal sem…“

„Takže jak dlouho už jsi tady?“ podivil se Lymar. „Šest roků?“

„Tak nějak,“ přikývl šéf čety a zpozorněl, když si všiml, že záblesky, probíhající po ledové pyramidě, jsou nějak moc sladěné s pulsací přízračného víru. „Opatrněji, nějak se mi to nelíbí!“

„A mně se to vůbec nelíbí!“ přisvědčil Alex, který se pokoušel něco pochopit z údajů poblázněných měřicích přístrojů. „Proč jsme sem sakra vůbec lezli?!“

„Příště nechám vampýry na starosti tobě,“ uchechtl se Lymar. Jako první si všiml nebezpečí a vykřikl: „Zpět, rychle!“

A byl důvod k panice – pulsující vír na okamžik zesílil, rozšířil se, a pak se z něj jako skrz prostorový tunel vylil kousek cizího světa.

Ledová kopí, trčící z vrstvou ledu pokryté země, se skoro vzápětí rozsypala, zato mrak, který se mezi nimi převaloval, zhoustl a jako mléčný závoj tekl k likvidátorům.

„Mlhovci!“ vydechl Vasilenko. „Kde se vzali…?!“

„Tu se vzali!“ odsekl Viktor Petrovič, vytrhl z jakési lahvičky voskem zalitou zátku a hodil nádobku po plazícím se mraku. Závoj zazářil oranžovým světlem, a pak se ničivé plameny, které ho pohltily, prodraly na svobodu a vyšlehly dobré tři metry do výšky.

„No teda!“ Lymar si kožešinovou rukavicí zaclonil tvář před žárem. „Co kdyby se to náhodou rozbilo?“

„Nehoda není náhoda,“ ušklíbl se pod vousy Viktor Petrovič.

„Tempem!“ mávl rukou Vasilenko. Vyrazil k pyramidě, ale sníh, ze kterého dál šlehaly bezbarvé plameny, oběhl širokým obloukem. „Musíme ten portál zlikvidovat, než projde něco dalšího!“

„To je portál?“ s námahou ho dohnal ztěžka funící Alex.

„Nestabilní,“ odpověděl mu při běhu Vasilenko.

„Kam se ženete?“ Lymar se zastavil asi deset metrů od stěny pyramidy, která se téměř svisle vypínala k nebi. Zblízka už nevypadala jako vyřezaná z jednoho kusu ledu – mezi kvádry byly patrné štěrbiny a některé byly pokryté drobnými puklinkami. „Ne tak blízko!“

„Antone!“ zavolal na šéfa Alex, horečně porovnávající údaje měřicích přístrojů, a vytáhl si z ucha sluchátko, ve kterém už to dávno necvakalo, ale monotónně šumělo. „Jsou tu dva hlavní proudy: jeden spojuje bránu s pyramidou, druhý vzniká, když do otevřeného průchodu proniká energie.“

„Kolik máme času, než se znovu otevře?“ zeptal se Vasilenko.

„Nemám tušení. Myslím, že moc ne.“

„Musíme něco udělat…“

„Co takhle vyhodit ji do vzduchu?“ navrhl Viktor Petrovič.

„Máš s sebou atomovku?“ přeptal se Lymar.

„Můžeme se vrátit,“ pokrčil rameny vousáč a vytáhl krabičku cigaret. „Do Pevnosti.“

„Nemáme čas,“ smutně povzdechl Alex. „Nestihneme utéct.“

„Co takhle jít dovnitř?“ navrhl Semjon. „Zevnitř by to mělo být lehčí…“

„Dej mi nůž,“ natáhl k němu ruku Viktor Petrovič. „Dej ho sem – neboj se…“

Chemik dostal kovový nůž s rukojetí omotanou izolepou, zkusil zašťourat v trhlince, která se táhla přes jeden z kvádrů, tichounce si zaklel pod nos a dlouze se odmlčel.

„Co?“ popohnal ho Alex, který už začal poskakovat na místě, aby se trošku ohřál.

„Vajco!“ odsekl Viktor Petrovič, vylovil z vnitřní kapsy pláště jakousi lahvičku a opatrně sklepl do trhliny kapku jasně modré tekutiny.

Nic se nestalo.

Vousáč znovu zaklel – tentokrát hlasitěji – zašrouboval víčko a vytáhl z kapsy jinou lahvičku. Kápl, počkal – a znovu bez účinku. Nenechal si tím zkazit náladu a začal v prázdné zkumavce míchat dohromady několik preparátů najednou. Nakonec přidal alchymistické rozpouštědlo a vylil kypící tekutinu na stěnu. Se stejným výsledkem.

„Velmi zajímavé!“ zatahal se za ojíněné vousy a zapálil si cigaretu. „Buďte chvilku zticha, budu přemýšlet…“

Rozčarovaný Vasilenko si stáhl z ruky palčák a položil ji dlaní na stěnu, sálající chladem. Prsty okamžitě znecitlivěly, mráz vystřelil k srdci, ale nejhorší byla jiná věc – v hlavě mu zazněla slova v neznámém jazyce a jako ostří nože mu rozřízla vůli. Mnohočetné štíty nepomohly: cizí moc z nich vysávala magickou energii až do posledního karátu a jenom sílila.

Kdo ví, jak by to skončilo, kdyby si Šumov nevšiml němé grimasy šéfa čety, ztuhlého jak solný sloup. Alex se odtrhl od naprosto zmateného skeneru, popadl Vasilenka za límec a prudkým trhnutím ho odhodil od stěny. Čaroděj nijak nezareagoval a spadl tváří do sněhu.

„Co to mumlá?“ zaposlouchal se Semjon do Antonova tichého šepotu, když ho obrátili na záda.

„Blouzní?“ odhadoval Alex, kterému se ani hrstí sněhu nepodařilo čaroděje vzpamatovat.

„Hned nám ho proberu.“ Viktor Petrovič vytáhl předem připravenou jednorázovou injekci.

Obratně bodl Vasilenkovi jehlu do krku a Anton opravdu skoro okamžitě přišel k sobě. Zpočátku sípal a nemohl ze sebe dostat ani slovo, pak se trochu uklidnil, posadil se do sněhu, z plných plic se nadechl a… šťavnatě zaklel.

Nicméně, to už si ho nikdo nevšímal. Skrz znovu otevřený portál zavanul mráz, a když se poryv ledového větru, který je všechny zmrazil až na kost, rozplynul, v místě průchodu zmateně civělo kolem sebe několik trpaslíků. Byli asi poloviční výšky než lidé, vyzáblí a úplně zarostlí dlouhými rozcuchanými vlasy. Ale rozhodně byli inteligentní – v rukách kopí, v pochvách na širokých kožených opascích tesáky.

Nejrychleji dokázal zareagovat Semjon. Buď se projevily zkušenosti, získané v době služby na nebezpečných místech, nebo se mu v hlavě vynořily vzpomínky z nedlouhého zaměstnání u Patroly, ale každopádně Lymar v zakrslících poznal sněžné lidi a okamžitě vystřelil ze sajgy. Jeden ze skrčků se na místě otočil kolem své osy a žuchl do sněhu…

Podruhé se Lymarovi vystřelit nepodařilo. Sotva uhnul před oštěpem, který mu prosvištěl kolem hlavy, pokosila sněžné lidi dlouhá dávka ze samopalu. Ani se nestihli rozprchnout do stran. Jeden z trpaslíků se ještě pokusil vytáhnout z pochvy široký nůž, ale Semjon mu přišlápl ruku a bez rozmýšlení ho bodl do krku.

„Antone,“ pořádně vyděšený Šumov znovu protřel čaroději tvář sněhem. „Tak už se prober, jo?“

„Jsem v pořádku.“ Vasilenko s námahou otevřel oči. „Co to bylo? Jako by mě vzali pytlem po hlavě.“

„Otevřel se portál a zachytil tě výboj,“ vysvětlil mu Viktor Petrovič. „Nadbytek magického záření. Musíme vzít nohy na ramena.“

„Ne!“ umíněně prohlásil Vasilenko a prokousl si ret do krve. „Dáme se do práce!“

„A co je sakra tohle?“ Semjon se vracel ke kolegům od mrtvol sněžných lidí a jako první si všiml, že ze stěny jde kouř. „To je tvoje práce, Petroviči?“

„Uhněte!“ Anton vyskočil na nohy a silou odstrčil Šumova od ledového kvádru. Matně modré praskliny v ledu najednou jedovatě zezelenaly.

V tu chvíli se kvádr rozpadl na bezpočet krystalků, které se sesypaly do sněhu, a v povrchu ledové pyramidy se objevil otvor, zaplněný mlhou. Viktor Petrovič, zhypnotizovaný jejím vířením, na místě ztuhl a najednou pochopil, že mléčný závoj je nevysvětlitelně hluboký. Buď tam vůbec žádná mlha nebyla, nebo se sám prostor ohnul pod tíží stěn pyramidy a nepochopitelně si zahrával se zrakem.

Jakoby zdálky chemik cítil, jak ho kdosi popadl za límec. Neotočil se, ale ohnal se a vykročil k otvoru. Mlhavý dým se rozestoupil do stran, ale vstoupit dovnitř se chemikovi nepodařilo: z boku přiskočil Semjon a praštil ho pěstí do tváře.

„Přeskočilo ti?“ Když se Petrovič konečně vzpamatoval, Vasilenko si třel zasažený nos prsty a plival pod nohy krev. „Kam ses to hnal?“

„Nevzpomínám si.“ Vousáč si mnul tvář. „Tos mě praštil ty, Semo?“

Lymar velmi dobře znal chemikovu hašteřivou povahu. „Já?!“ zatvářil se udiveně. „To byl Alex.“

„Fakt?“ nevěřil mu Viktor Petrovič.

„Jo. Sundal tě.“

„To stačí,“ zarazil je Anton. „Máme ještě deset minut, víc ne. Vstoupit do pyramidy nedokážem. Kdo má ještě nějakej nápad? Honem, honem! Potřebujeme pohnout mozkem, sakra!“

„Poslyš, a co kdybys zkusil odříznout magický tok ty sám?“ navrhl Alex. „Jsi přece čaroděj.“

„A jak si to představuješ?“

„No, jestli je pyramida zdroj energie pro portál, tak ji musíme buď dostat pod kontrolu, nebo vypnout. Řekl bych.“

Anton se nad spojařovým návrhem na okamžik zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou. „To nevyjde. Když jsem se dotkl stěny, jako by mě přejel válec. Ještě trochu a bylo po mně! Ještě teď nehnu prsty. Navíc je tam úplně jiný princip ovládání energií. Není to navržený pro lidi! Prostě nám vyhoří mozky.“

„A teoreticky,“ Šumov si sundal batoh ze zad, „by sis s tím poradil? Kdyby se potlačily negativní účinky a vyřešil se problém s nedokonalostí pojmového aparátu?“

„Čistě teoreticky?“

„Ne tak úplně.“ Spojař opatrně vytáhl notebook, zabalený do bublinkové balicí polyetylénové fólie. „Ale něco takového.“

„Petroviči?“ Čaroděj se vyčkávavě zadíval na chemika.

„A proč já?“ najednou vousáč pochopil narážku. „Víš přece, že v takových věcech plavu!“

„Petroviči…“ začal se vztekat Anton. „Zbytečně tu ztrácíme čas!“

„Mám dávku magistra,“ přiznal Viktor Petrovič.

„Kdybych potřeboval magistra, šel bych a koupil bych si ho u prvního dealera, kterýho bych potkal,“ rozzuřil se Vasilenko. „Neprovokuj mě, Petroviči! Není čas!“

„K tomu, co už jsem ti píchl, stačí magistr,“ urazil se chemik.

„To je jiná řeč,“ uklidnil se Anton. „No tak, vytáhni, co máš.“

„Neslyšels mě? Vždyť natáhneš brka!“

„Za chvíli všichni natáhneme brka,“ mávl rukou Vasilenko. „Tak co, pane Šumove, jdem na to?“

„Jdem,“ nepříliš přesvědčivě přikývl Alex, rozvinul dlouhou telefonní dvojlinku a připojil ji k už zapnutému notebooku. Pak se pokřižoval, hodil konec drátu do mlhy, která se válela v otvoru v pyramidě, a když se nic nestalo, ulehčeně si oddechl.

„No?“ nakoukl mu přes rameno Petrovič a vytáhl jakousi plastovou lahvičku. „Funguje to?“

„Hned připojím čarofon a uvidíme. Dobrý je už to, že se to hned nezkratovalo.“ Šumov potřeboval několik minut, aby mrazem znecitlivělými prsty pospojoval kontakty notebooku s dráty, trčícími z pláště mobilního telefonu. A potom zasunul zlacené kontakty propojovacího kabelu. Obrazovka mobilu až příliš jasně zasvítila. „Aha, spojení navázáno. Hlavně aby neshořel.“

„Cos s tím udělal?“ dřepl si k němu Vasilenko. „Převedls do něho část energie?“

„Uhodls. Kdyby bylo kam odvést přebytky, dala by se pyramida uzemnit, sakra, a hotovo!“ Spojař přejel stylusem po dotykové obrazovce čarofonu a jas se trochu ztlumil. „Mezitím se připrav, já budu potřebovat ještě pár minut, abych doladil synchronizaci a pronikl do informačního pole. A překódování signálu taky chvilku zabere.“

Vasilenko nechápal nic z matematických symbolů a útržků počítačového kódu, blikajících na obrazovce mobilního telefonu. „Petroviči?“ vrátil se k chemikovi. „Připravený?“

„Drž.“ Viktor Petrovič protřepal směs deseti preparátů, slitou v plastové lahvičce, hodil do ní želatinovou kuličku, uvnitř které se červenala kapka dávky magistra, a rychle zašrouboval víčko. „Před použitím protřepat.“

„Rozumím,“ natáhl ruku vedoucí čety.

„Počkej!“ vybuchl chemik. „Prej rozumíš! To se nepije! Chápeš? Vdechnout pusou, vydechnout nosem. Nadechnout třikrát, zapamatuješ si to? Účinné látky bude až nad hlavu.“

„Dej to sem,“ popadl lahvičku Anton. „Jak je to silné?“

„Řádově silnější než obyčejný magistr, ale počítej maximálně na tři minuty. Po pěti minutách už tě nedokážu probrat ani já.“ Viktor Petrovič rozložil na sníh utěrku a začal na ni rovnat jednorázové injekce.

„Děsíte mě, doktore,“ zazubil se Vasilenko.

„Čas!“ popoháněl je Lymar, který nespouštěl oči z přízračné mlhy. „Brzo to začne…“

„Alexi?“ zavolal Anton na spojaře a protřepal lahvičku.

„Hotovo,“ otřel si zpocené čelo Alex. „Jen tak tak jsem to sesynchronizoval – frekvence kmitání se pořád mění. Podívej se sem: princip je takovej, jako při přístupu do sítě přes anonymní bránu. Štít pyramidy nereaguje na železo, takže máme chvíli času, než zjistí, o co jde.“

Šéf čety ze spojařova vysvětlování nic nepochopil: „A co s tím mám dělat?“

„To je jednoduché: budeš pracovat přes čarofon. Je upravený na mentální ovládání, takže by s tím neměly být problémy. Přes něj půjde signál do notebooku, překóduje se a spojí se s energetickým polem pyramidy. Opačné spojení bude obtížné, jelikož bude třeba chytat echo odezvy: přímá odpověď spálí tebe i přístroje.“

„Jdeme na to!“ Anton několikrát prudce zatřepal plastovou lahvičkou, strhl z ní víčko a hluboce vdechl páru, která unikla z hrdla. Poprvé, podruhé, potřetí. Čarodějova ruka nepatrně uvolnila stisk, tekutina vyšplouchla a zabublala na udupaném sněhu.

„Do hajzlu,“ bezděčně couvl Šumov: Vasilenkovy oči náhle zčernaly, až byly stejné jako nebe nad hlavami likvidátorů.

„Kryj Semjona,“ vrazil mu Viktor Petrovič do ruky samopal a přesunul nářadí, rozložené na utěrce, blíž k čaroději, svírajícímu v ruce čarofon. Vzduch kolem kontaktů, spojujících notebook s telefonem, svítil přízračně zelenkavým světlem a dvojlinka, která vedla do pyramidy, zajiskřila modrými plamínky.

„Dostáváme pořádně silnou odezvu,“ znervózněl spojař, který se stáhl k Lymarovi.

„Seď!“ Semjon ho stáhl za rukáv, usadil ho do sněhu a připravil si sajgu. „Stejně už teď nemůžeš nic spravit. Je to tak?“

„Jo.“

„No a my brzo budeme mít hosty.“ Přízračný závoj se mezitím rozlil do mihotavého plátna, které doslova rozleptalo prostor kolem likvidátorů. Za šedou záclonou se rýsovaly siluety cizího světa. „Víš, jak z toho střílet?“

„Zhruba,“ přikývl Alex. „Nebude třeba znovu nabíjet?“

„Rezervní zásobník nebyl.“

„Tak bez problémů,“ svraštil nos spojař, pokusil se zamířit směrem k portálu, ale nevydržel a znovu samopal sklonil. „Poslyš, Semjone, tys nepřemýšlel nad tím, co je to za pyramidu? A proč se otevírá portál?“

„Proč, proč?“ odfrkl Lymar a z úst se mu vyvalil oblak páry. „Zase se do Pevnosti chtěla prorvat nějaká špína.“

„A já myslím, že je sundali naši,“ podělil se Alex o svoje domněnky.

„No a?“

„Mají nedostatek energie, šetří ji pro každý portál.“

„Chtějí se vypakovat?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou spojař. „Kdyby chtěli utéct, dávno by utekli.“

„Tak proč teda?“

„Čekají, až je někdo přijde zachránit. Stejně jako my, jenom z druhý strany.“

„Doufejme, že to Anton zvládne rychleji,“ uchechtl se Semjon, když reálně odhadl svoje šance na přežití v potyčce se staviteli ledové pyramidy.

„Doufejme,“ přikývl Alex a ohlédl se na čaroděje, oněměle stojícího s čarofonem v ruce. „Doufejme…“

* * *

Po třech mučivě dlouhých minutách se pyramida začala nořit do sněhu. Po dokonale hladkých stěnách se s praskáním rozběhly trhlinky, země se zachvěla a obří stavba pomalu zmizela z očí. A spolu s ní se začal scvrkávat i okolní prostor, jako míček, ze kterého uniká vzduch. Náhle se zvedl vítr a metal po nich sníh a pichlavé kousíčky ledu, azurové slunce se vytratilo z dohledu a černé nebe náhle ztratilo intenzitu, jak na něm zůstala jediná trpasličí žlutá skvrna.

„Během!“ zařval Semjon, aby překřičel vichr, a vrhl se k Antonovi, který se zabořil tváří do sněhu a už kolem něho pobíhal Petrovič. Dříve zřetelný portál se úspěšně složil do sebe, ale teď měli ten nejdůležitější důvod spěchat: černý obdélník dveří, vedoucích ze skladiště Západního pólu, byl ještě před dvěma minutami kdesi v dálce, ale teď rychle rostl.

Alex se ohlédl, zaklel a rozběhl se za ním. Nic nechápající Viktor Petrovič, který píchal bezvědomému čaroději jednu injekci za druhou, začal cosi řvát, ale Lymar si hodil Antona na záda a vrávoral k východu z téhle kapsy poblázněného prostoru, který bezpochyby prožíval svoje poslední minuty.

„Zahoď ten notebook!“ křikl na Šumova. „Pomoz mi!“

Alex si rukávem zaclonil tvář před větrem, který mu ledovými jehličkami propichoval kůži, a přiskočil k Semjonovi; chemik se vzpamatoval, popadl svoji brašnu a rozběhl se za nimi. Nikdo nechtěl zůstat ve světě, zažívajícím apokalypsu.

Likvidátoři skočili do tmavého obdélníku dveří v úplně posledním okamžiku, když už se začal třást a rozmazávat. Setrvačností proběhli ještě několik metrů, pak se zastavili a hned se svalili do sněhu, jak je do zad praštila vlna nečekaně stlačeného vzduchu. Dveřní křídlo se vyrvalo z pantů, přeletělo přes půl sálu a zaklínilo se do stěny a na místě portálu do jiného světa se znovu objevilo skladiště, které se vrátilo tam, kam patří. Jakési bedny, starý nábytek, kbelíky, hadry.

Za jakou cenu?

Petrovič smetl sníh z jedné židle, s heknutím na ni položil Vasilenka a znovu se začal hrabat v útrobách brašny a hledat potřebné preparáty.

„Co je s ním?“ vrávoravě se zvedl z podlahy Semjon.

„Přežije,“ pokrčil rameny zaneprázdněný chemik. „Pravděpodobně.“

„Ty tvoje vtípky…“ Lymar si hodil na rameno sajgu. „Blbé.“

„I kdyby, jiné nemám.“ Viktor Petrovič bodl čaroději ještě jednu injekci, stiskl zápěstí, aby našel puls, a vytáhl pomačkanou krabičku cigaret. „Vem si svoji hračku, Alexi! Anton s sebou přivlekl tvůj mobil.“

„Jo, hned,“ bez zvláštního zájmu se ozval Šumov, zkoumající bar. Nedařilo se mu najít nic na přilepšenou – všechny lahve byly rozbité na drobné střepy.

„Koukni do ledničky,“ poradil mu Semjon, který si zrovna pozorně prohlížel sál. V dohledu nebyl žádný z družiníků a i vampýři se, naštěstí, někam propadli. Skleněné dveře, vedoucí do Střeva, byly úplně pokryté vrstvou ledu a Lymar se po chvíli rozmýšlení rozhodl nepřibližovat se k nim. Za prvé by po nich mohli v panice vystřelit, za druhé, hladina energie v Západním pólu se teprve začínala vracet do normálu. Otevřeš dveře a rozdíl hladin magické energie tě pošle na pár měsíců do špitálu. Raději počkat. Stejně není kam spěchat. Petrovič si zapálil – to znamená, že Anton bude v pořádku.

Alex přičichl k obsahu dvoulitrové plastové lahve, kterou vytáhl z ledničky, a zaradoval se. „Hele! Ledové!“

„I bez toho je zima,“ ohrnul nos Semjon.

„Už teplá.“ Šumov se prohrabal pod barovým pultem a vytáhl několik jednorázových kelímků. Neztrácel čas a nalil do nich rubínovou tekutinu. Jedním lokem vypil sto gramů mrazem pálícího nápoje a ohromeně zmlkl. Jako by mu do žaludku žuchl kus ledu a naopak vzhůru po páteři vystřelila ohnivá vlna a udeřila ho přímo do temene, až mu poskočily vlasy. „Uf, dobrý svinstvo!“

„Drž, Petroviči!“ Lymar předal kelímek chemikovi, vrátil se k barovému pultu a jedním hltem do sebe ostré pití taky obrátil. „Jo…“

„Jsme dobří, co?“ Šumov vytáhl krabičku cigaret.

„Jasně!“ hlubokomyslně se zašklebil Semjon a rozlil do kelímků novou dávku ledového alkoholu. „Jenom, víš, Alexi…“

„Co?“

„Trápí mě jedna otázka…“ Lymar zvedl kelímek ke rtům, ale nenapil se. „Kam se všichni poděli?“

„Myslíš družiníky?“ zazubil se Šumov. „Zdrhli, hádám…“

„Ne, ne družiníci,“ zavrtěl hlavou Semjon. „Zákazníci. Stoly jsou prostřené, jídlo na talířcích. A z hospody nikdo nevylezl…“

„Víš co?“ Alex se opřel lokty o pult a ťukl svým plastovým kelímkem o parťákův. „Popřemýšlíme o tom zítra. Nebo pozítří.“

I Stará ruská koruna (pozn. překl.).

Kapitola 1

Měl jsem kliku – pro moji duši poslali diletanty.

Profesionál by nikdy s rachotem nevyrážel dveře a nepouštěl by se do bezhlavé palby podle nejhorších tradic bitek mezi bandity. Profesionál by se vůbec nepouštěl do palby.

Proč?!

Zvonek u dveří, standardní odpověď na zkoumavou otázku, cvaknutí zámku, výstřel z těsné blízkosti. Pak ještě jeden – jenom pro jistotu. A je to, drahý Jevgenij Maximovič doběhal. Příští zastávka – Krematorium.

Ale poslali ty, které poslali – což mi dalo šanci trochu se vzpamatovat a zkusit přechytračit osud.

Ačkoliv, když to řeknu na rovinu: klika, co jsem měl, byla dost malá. Nějakého jiného, průměrného obchodníka by i tak dočista prošpikovali olovem.

A co by ne? Je to jednoduché jak facka…

Chytlo mě to těsně předtím, než vybuchly nálože, které vyrazily železné dveře bytu. Chytlo mě to zostra, jako dřív, zdá se, a bez zaváhání.

Zrovna se plácám přes kapsy saka a hledám náprsní tašku, úder srdce a – místnost zahalil šedý příkrov. Obrysy nábytku se rozmazaly, okno s nezataženým závěsem se zalilo oslnivým světlem a za zdí zahořely plamínky cizích životů: jeden, druhý…

A sotva začal záchvat pouštět tělo zachvácené křečí, hned – bum! – a vchodové dveře vyletěly.

Průměrnému obchodníkovi by v takové situaci nepomohlo vůbec nic. Ale mě nemůžou počítat k obyčejným lidem, navzdory veškerým přáním.

Ne, nejsem tajný agent ani fanatik do střelných zbraní, který si doma drží malou zbrojnici, a co vám mám povídat – nemám ani černý pásek v karate. Všechno je mnohem jednodušší a zároveň složitější.

Jsem jasnovidec.

A i když mi ten nevelký dar zřídka přináší cokoliv kromě bolesti hlavy, občas je i k užitku.

Jako například teď…

* * *

Náprsní taška se nacházela ve vnitřní kapse. To byl důvod k radosti: ani trochu by se mi nechtělo zůstat úplně bez peněz. Jistě, už dřív se mi stalo, že jsem si musel půjčit do doby, než dodělám nějaký kšeft, ale tak hloupě pohořet kvůli vlastní nepozornosti – to je moc! To by ještě chybělo, abych včera v klubu ztratil peněženku…

Najednou jako bych schytal palicí do hlavy. Peněženka mi vyklouzla z prstů, nohy se mi podlomily a jen tak tak jsem se zachytil skříně, abych se na nich udržel. Vědomí mi zaplavily rychle se střídající obrazy.

Dveře, vyražené výbuchem, mladí chlapi v maskách a s pistolemi v rukách, vbíhající do bytu. Štěkání výstřelů a kaluž krve, rozlévající se po podlaze kolem nehybného těla…

Těla?!

Z transu mě vytrhl ostrý zvuk výbuchu. Sklo se s žalostným řinčením rozlétlo na střepy a do nosu mě udeřil pach žíraviny. Pobídnutý vidinou jsem se vrhl ke zdi. Sotva jsem se stačil schovat za prudce otevřenými dveřmi mezi pokoji, když přes práh skočil pořízek v černé pletené kukle přes obličej, s otvory pro oči. Vrah v běhu několikrát vystřelil směrem k oknu, pak zklamaně zaklel a sklonil pistoli. V tu chvíli jsem vykročil ode zdi a praštil jsem ho malíkovou hranou do krku.

Chlapík v mžiku zhadrovatěl a jako žok se svalil na podlahu; já vyskočil na chodbu a vrhl jsem se do kuchyně, kam vběhl druhý zabiják. Stihl jsem to jen tak tak – vyschlý mužíček v lehké plátěné bundě vyběhl zpoza rohu právě v tu chvíli, kdy jsem mu plnou rychlostí skočil vstříc.

Vrahovi se nepodařilo vyhnout, dostal patou na solar a proletěl otevřenými dveřmi koupelny. Praštil se temenem o okraj umyvadla, upustil pistoli a pomalu se svezl podél stěny na zem.

No a já jsem měl nejvyšší čas vzít roha: naboso, tak, jak jsem byl, jsem vyskočil do chodby a vrhl se po schodišti nahoru. Plíce mi hořely, svaly natažené při skoku si úpěnlivě stěžovaly, ale teprve když jsem vyběhl až pod střechu, dovolil jsem si svalit se na studené schody.

Unikl jsem?

Je to tak – odlesky aury zabijáků, kteří mi vpadli do bytu, zvolna tály, jak sestupovaly do nižších pater osmipatrového domu. Spolu s nimi, podobná kousku ledu v horkém čaji, tála i vševědoucnost, která mě předtím zalila. Ještě před minutou jsem věděl, jak jedním úderem sejmout člověka a kdy přesně skočit, aby mi chlapík, který se mi zpoza rohu hnal naproti, sám vběhl do rány. Ale to bylo před minutou – teď se mi nedařilo ujasnit si ani to, jestli mám jít do bytu, nebo jestli se raději dát bez otálení na útěk.

I když, útěk rovnou je mimo hru: bez oblečení a peněz se na ulici nedá nic dělat.

Zdola sem dolehly jakési rozrušené hlasy; chtě nechtě jsem se zvedl ze schodů a donutil jsem se sejít do svého patra. Kam se podít? Není kam…

„Jevgeniji Maximoviči!“ zavyl Semjon Nikulin, když jsem se objevil. Padesátiletý mužik, který tu dělal vrátného a topiče zároveň, se přímo třásl rozhořčením. „U všech sviní rohatejch! Co to tropíš?!“

„Co se děje?“ Rozpačitě jsem kývl na překvapené nájemníky, došel jsem k vyraženým dveřím a potřásl hlavou: „A sakra, chuligáni nějak řádí…“

„Jaký chuligáni?!“ Nikulin se vztekle tahal za začouzený zrzavý knír. „Úplně ti jeblo?“

„Měl bys nadávat sám sobě.“ Zamračeně jsem se na něho podíval a ztlumil jsem hlas: „Kdo je pustil do domu, co?“

„Tak to…“ Teprve v tu chvíli vrátnému došlo, že na tom něco pořádně smrdí, a najednou zacouval: „Tahali jsme do sklepa pytle s třískama na podpal, možná někdo proběhl… nějakej chuligán.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ledová Citadela.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.