Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů *

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi *

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2007 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art by Todd Lockwood

Mapp by Todd Gamble

Translation by Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-737-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-738-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Předehra

Ano, je krásná, pomyslel si Artemis Entreri, když sledoval, jak jde nahá Calihye od postele k věšáku na šaty, aby si z něj vzala kalhoty a košili. Pohybovala se s ladností zkušené válečnice, jednu nohu kladla plynule a bez námahy před druhou a lehce, měkce došlapovala na špičky. Byla prostřední výšky, štíhlá, a přesto silná, a několik jizev na jejím těle neubíralo nic z elegance pevných provazců jejích svalů.

Byla ztělesněným paradoxem, uvědomil si Entreri, když ji sledoval, stvoření ohně a ladnosti. Uměla být prudká i něžná a při milování dokázala přejít od jednoho k druhému s tím nejlepším výsledkem.

A stejná byla nepochybně i na bitevním poli. Calihye nebyla jen bojovnice; byla válečnice, která dokázala přemýšlet. Své silné a slabé stránky znala stejně dobře jako ostatní, ty protivníkovy ale uměla odhadnout lépe než většina. Entreri nepochyboval o tom, že na nic netušící protivníky často používá ženské vnady, aby je vyvedla z míry a vzápětí vykuchala.

Respektoval to; ta představa vnesla na jeho často zamračenou tvář úsměv.

Opět ale zmizel, když zabiják zvážil svoji situaci. Na kolíku u věšáku, který použila na šaty Calihye, visel jeho klobouk s úzkou krempou, dárek od Jarlaxla. Entreri zjistil, že klobouk, stejně jako drowský společník, v sobě ukrývá mnohem víc, než se na první pohled zdá. Měl mnoho užitečných vlastností, magických i mechanických, mimo jiné i schopnost zchladit jeho tělo, aby se mohl lépe schovat před očima, které využívaly teplo namísto světla, a také drát pod páskou, který se dal snadno vytáhnout a díky němuž mu klobouk seděl na hlavě tak pevně, že o něj nepřišel ani při pádu z koně.

Víc, než se na první pohled zdá, pomyslel si Entreri. Není to tak se vším?

Po milování s Calihyí včera v noci tvrdě usnul. Možná příliš tvrdě? Calihye ho mohla zabít, jak si uvědomil, a myslí mu problesklo, jestli na něj nepoužívá svůj šarm. Díky ní se ocitl v té nejzranitelnější pozici, jakou kdy poznal.

Ne, ujistil se. Její city ke mně jsou upřímné. Není to hra.

Na druhou stranu, uvědomil si, není právě to její strategie? Vzbudit v něm pocit bezpečí, aby mohla zariskovat a napadnout ho?

Entreri složil hlavu do dlaní a promnul si unavené oči. Potřásl hlavou a byl rád, že jeho ruce skryly jeho bezmocný smích. Podobné myšlenky ho doženou k šílenství.

„Takže půjdeš se mnou?“ zeptala se Calihye a vytrhla ho z úvah.

Zvedl hlavu a opět se na ni zadíval. Stála nahá vedle věšáku, nezabloudil jí ale očima po těle, upřel je na její tvář. Podle všech měřítek bývala Calihye kdysi neuvěřitelně nádherná žena s úchvatnýma modrýma očima, v nichž se občas objevovaly odlesky šedé. Někdy, s ohledem na okolnosti – na osvětlení, na její šaty – zářily ty oči úžasným odstínem středně modré. A každopádně byly vždy úchvatné, protože ostře kontrastovaly s jejími havraními vlasy. Tvář měla symetrickou a strukturu kostí bezchybnou.

Ale ta jizva… Táhla se jí z pravé líce k nosu a dolů přes rty doprostřed brady. Byla to ošklivá jizva, často zanícená a rudá. Entreri věděl, že se za ni Calihye schovává, jako by popírala svou ženskou krásu.

Když se ale usmála, potměšile a nebezpečně, Entreri si jejích roztržených rtů sotva všiml. Jemu připadala krásná a kromě úvah o tom, proč si jizvu nechává a jaký hlubší význam pro ni má, ji sotva vnímal. Ani v nejmenším mu nevadila, tak ztracený byl v tajemstvích, která jí doutnala v očích. Potřásla hlavou, husté vlasy jí sklouzly přes ramena a Entreri zatoužil přikročit k ní a zabořit tvář do její teplé, hebké hřívy.

„Plánovali jsme, že se půjdeme někam najíst,“ připomněla mu Calihye. Povzdychla si a začala si oblékat košili. „Myslela bych si, že budeš mít ukrutný hlad.“

Když ale protáhla hlavu otvorem a upřela pohled na milence, její úsměv zmizel.

Její krátké zamračení Entrerimu prozradilo, jak se asi tváří. Škaredil se. Nevěděl proč. Zrovna v tu chvíli nemyslel na nic, co by u něj vyvolalo podobný výraz. Calihye by u něj koneckonců podobné myšlenky nikdy nevyvolala, považoval ji totiž za zářný bod svého jinak mizerného života. A přesto se mračil, což se odrazilo i v jejím zakaboněném výrazu.

V poslední době – nebo tomu tak bylo vždycky? – se často tvářil trpce a obvykle pro to neměl žádný zjevný důvod. Až na to, že se často zlobil – na všechno a zároveň na nic.

„Nemusíme nikam chodit,“ pravila žena.

„Ne, ne, jistěže bychom se měli jít najíst. Už je skoro poledne.“

„Co ti vadí?“

„Nic.“

„Copak jsem tě včera v noci nepotěšila?“

Entreri si nad takovou absurditou málem odfrkl a nedokázal potlačit úsměv, když se zadíval na Calihye a poznal, že se z něj jednoduše snaží vymámit kompliment.

„Těšíš mě už mnoho nocí. Velice. A včerejší noc nebyla jiná,“ ujistil ji a byl rád, že se jí zjevně ulevilo.

„Tak co ti dělá starosti?“

„Už jsem ti řekl, že nic.“ Entreri se sehnul, sebral ze země kalhoty a začal si je natahovat. Zarazil se, když na rameni ucítil její ruku. Vzhlédl a zjistil, že na něj ustaraně hledí.

„Tvůj výraz tvá slova popírá,“ namítla. „Mluv se mnou. Copak mi nevěříš? Co zkazilo Artemisi Entrerimu náladu? Co s tebou je? Co zažehlo tvůj vnitřní oheň?“

„Máš bujnou fantazii a mluvíš v hloupých hádankách.“ Znovu se sklonil, aby si oblékl kalhoty, ale Calihye ho sevřela pevněji a donutila ho pohlédnout na ni.

„O co jde?“ naléhala. „Co stvořilo tak dokonalého válečníka, jakým je Artemis Entreri? Co se ti stalo?“

Entreri se odvrátil a sklopil oči k nohám. Ve skutečnosti je ale neviděl. V duchu byl opět kluk, sotva víc než dítě, v prašných ulicích přístavního města na kraji pouště, které páchlo slanou vodou nebo bylo plné pichlavého písku podle toho, kterým směrem zrovna foukal vítr.

Vozy vrzaly, i když stály na místě, ze strany se do nich totiž opíral vítr plný písku. Dva koně nespokojeně ržáli a jeden se dokonce vzepjal, kam až mu těžký, pevný postroj dovolil. Vozka, hubený, šlachovitý muž s krutými, hranatými rysy, který chlapci připomínal otce, neztrácel čas a ihned se do vyděšeného zvířete brutálně pustil bičem.

Ano, přesně jako jeho otec.

Tlustý obchodník s kořením sedící na jednom z vozů na něj dlouze hleděl. Oči s těžkými víčky ho jako kdyby uspávaly, uchvacovaly ho stejně jako kolébající se had. Věděl, že za tím pohledem něco je, nějaký způsob kontroly, který umožnil tomu patetickému, zanedbanému tvorovi získat postavení v družině chystající sezónní karavanu na cestu z Memnonu. Ostatní toho muže poslouchali, to mu bylo jasné, i když byl ještě kluk a o světě nebo o hierarchii kupecké třídy prakticky nic nevěděl.

Ten muž byl šéf, to bylo jisté, a chlapec se začervenal, protože mu polichotilo, že velitel tak velké družiny tráví čas s ním a s jeho matkou. Po pyšném zrudnutí následovala nevíra, která způsobila, že mu poklesla čelist a vykulil oči, když muž vytáhl mince – zlaté mince! Zlaté mince! Chlapec o nich slyšel, o zlaťácích, nikdy ale žádné neviděl. Jednou viděl stříbrňák, který nějaký cizinec dal jeho otci, Belrigerovi, než zmizel s jeho matkou za závěsem.

Ale nikdy ne zlato. Jeho matka držela v ruce zlato!

Bylo to tak vzrušující, ale jen krátce. Potom ho matka, Šanali, chytila hrubě za rameno a smýkla s ním do čekajících rukou tlustého muže. Svíjel se a vzpíral v jeho sevření. Snažil se vytrhnout ze zpocených rukou, aspoň aby získal od matky nějaké odpovědi.

Než se mu ale konečně podařilo otočit se, už se odvrátila a mířila pryč.

Volal na ni. Prosil ji. Ptal se, co to znamená.

„Kam jdeš?“

„Proč jsem pořád tady?“

„Proč mě drží?“

„Mami!“

A ona se otočila, ale jen jednou a krátce. Jen na tak dlouho, aby naposledy spatřil její zapadlé, smutné oči.

„Artemisi?“

Setřásl ze sebe vzpomínky a pohlédl na Calihye. Zdála se zároveň pobavená i ustaraná. Bylo to zvláštní.

„Chceš tady snad celé ráno sedět s flétnou v ruce a s kalhotami u kotníků?“

Otázka jím otřásla, protože si teprve v tu chvíli uvědomil, že opravdu drží Idaliovu flétnu, magický nástroj, který mu darovaly dračí sestry. A ano, jak si Calihye všimla, kalhoty měl pořád shrnuté kolem kotníků. Odložil flétnu na postel vedle sebe – aspoň chtěl, zjistil ale, že ji nedokáže dát z ruky. Když si to uvědomil, dodalo mu to sílu, odhodil flétnu, rychle vstal a natáhl si kalhoty.

„Tak o co jde?“ zeptala se Calihye a on na ni zvědavě pohlédl. „Co stvořilo tak dokonalého válečníka, jakým je Artemis Entreri?“ upřesnila.

Myslí mu znovu probleskla vzpomínka na Memnon. Před očima se mu mihl obrázek Belrigera a Entreri sebou trhl.

Uvědomil si, že znovu drží v ruce flétnu.

Spatřil před sebou chlípný, jednozubý úsměv Toso-paši a hodil flétnu na postel.

„Trénink? Disciplína?“ zeptala se Calihye.

Entreri sebral ze židle košili a prošel kolem ní.

„Hněv,“ řekl tónem, který nepřipouštěl další otázky.

Byl to jen další hliněný obdélník v moři podobných domů, nijak výrazná stavba, která měřila tucet stop na šířku a půl tuctu stop na délku. Stejně jako okolní domy měla plátěnou markýzu obrácenou proti mořskému vánku, který v neodbytném memnonském horku přinášel obvykle jako jediný úlevu. Dům nebyl rozdělen žádnými stěnami, jen ošuntělý závěs ukrýval ložnici, kde spali matka s otcem, Šanali a Belriger – nebo Šanali a muž, který Belrigerovi zaplatil. Jednou, když kolem lezlo příliš mnoho brouků, si chlapec vylezl na stůl a vyspal se na něm, Belriger to ale zjistil a krutě ho za jeho přečin spráskal.

Většina bití časem splynula v jedno, ale toto si Artemis dobře pamatoval. Belriger byl opilejší než jindy a pustil se do jeho zad a pozadí shnilým starým prknem, po kterém zbylo Artemisovi v zadku několik třísek, které se zanítily a celé dny mu pak z ran vytékal bílý a nazelenalý hnis.

Přišla za ním Šanali a mokrým hadrem mu utřela rány. To si pamatoval. Něžně a s mateřskou láskou mu masírovala pozadí, a přestože ho i pokárala a nazvala ho hlupákem, že zapomněl na Belrigerova pravidla, dokonce i její kárání bylo podtrženo soucitem.

Bylo to naposledy, co se k němu Šanali zachovala laskavě? Byla to jeho poslední něžná vzpomínka na matku?

Žena, která ho o několik měsíců později prodala kupecké karavaně, se zdála být úplně jiným člověkem. Ten osudný den u kupce ji změnil i po fyzické stránce, zbledla a zchřadla a sotva dokázala vyslovit celou větu, aniž by musela lapat po dechu.

Jeho mysl před vzpomínkami na ten den ucukla a vrátila se zpět k Belrigerovi a Toso-pašovi, bezzubému idiotovi se strništěm na tváři, který trávil víc času pod Belrigerovou střechou než sám Belriger.

Toso-paša se mu vracel v záblescích – chlípně ho sledoval, vždy chlípně, a neustále se k němu nakláněl. Dokonce i jeho slova probleskovala ve frázích, které Artemis slýchal až příliš často.

„Jsem bratr tvého otce.“

„Můžeš mi říkat strýčku Toso.“

„Můžu ti udělat dobře, chlapče.“

Entreriho mysl ucukla od těch obrázků a od těch slov ještě prudčeji než od posledního obrázku matky.

Aspoň to Belriger nikdy neudělal, nikdy ho nehonil uličkami, až ho nohy bolely únavou, nikdy si vedle něj nelehal, když se snažil usnout, nikdy se ho nesnažil políbit nebo se ho dotknout. Belriger si ho všímal, jen aby mu uštědřil bití nebo ho zasypal nadávkami a kletbami.

Uměl si představit, že byl pro otce velkým zklamáním. Proč by na něj jinak byl tak naštvaný? Belriger byl zahanben Artemisovou křehkostí – styděl se za něj a zlobilo ho, že musí chlapce živit, i když mu dával nanejvýš zatuchlou kůrku chleba nebo jiné drobky, které zbyly z jeho vlastního jídla.

A dokonce i jeho matka se od něj odvrátila, vzala si zlato…

Tučné paže tlustého kupce neposkytovaly žádné teplo ani útěchu.

Entreri se probudil do tmy. Po celém nahém těle cítil studený pot; přikrývky se na něj lepily.

Okamžik paniky ustoupil, když vedle sebe uslyšel klidný dech Calihye. Pohnul se, aby se posadil, a překvapilo ho, když zjistil, že mu Idaliova magická flétna leží na klíně.

Entreri ji vzal do ruky a zvedl si ji před oči, i když v tlumeném světle hvězd, které vnikalo do pokoje jediným oknem, sotva viděl. Smysly, a to jak skrze fyzický dotyk, tak emocionální pouto, které si s flétnou vytvořil, mu napovídaly, že se rozhodně jedná o stejnou magickou flétnu.

Zaváhal a snažil se upamatovat, kde flétnu nechal, když šel spát – na dřevěném rámu postele vedle sebe, jak si vzpomínal, aby ji měl snadno na dosah.

Očividně ji ve spánku vzal do ruky a flétna mu vrátila vzpomínky.

Ale byly to vůbec vzpomínky? napadlo Entreriho. Odrážely obrázky, které mu probleskovaly ostře hlavou, skutečně jeho dětství v Memnonu? Anebo se jednalo o ďábelskou manipulaci flétny, která ho nepřestávala překvapovat?

Dobře si ale vzpomínal na den s karavanou a věděl, že obrázky, které flétna vytáhla na povrch, byly pravdivé. Vzpomínka na Memnon, poslední a konečná zrada jeho matky, pronásledovala Artemise Entreriho třicet let.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Calihye, jak tam tak seděl na kraji postele. Slyšel, jak se za ním pohnula, pak ucítil, jak se opřela o jeho záda, objala ho paží, promasírovala mu hruď a přitáhla si ho blíž.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se znovu.

Entreri pohyboval prsty po hladkých křivkách Idaliovy flétny a nebyl si tím jist.

„Jsi napjatý,“ všimla si Calihye a políbila ho ze strany na krk.

Uhnul, aby jí dal najevo, že na podobné věci nemá náladu.

„Jde o tvůj hněv?“ ptala se žena. „Pořád na něj myslíš? Na tu zlost, která stvořila Artemise Entreriho?“

„Nic nevíš,“ utrhl se na ni Entreri a z jeho pohledu i ve tmě vycítila varování, protože vstoupila do míst, kam nebyla pozvána.

„Zlost na koho?“ zeptala se i tak. „Na co?“

„Ne, není to zlost,“ opravil se Entreri a mluvil spíše sám se sebou než s ní. „Hnus.“

„Ke komu?“

„Ano…“ odpověděl Entreri, odtáhl se a vstal.

Otočil se k ní. Calihye zavrtěla hlavou, pomalu sklouzla z postele a stoupla si vedle něj. Něžně mu ovinula paži kolem krku a přitiskla se k němu.

„Hnusím se ti já?“ zašeptala mu do ucha.

Ještě ne, pomyslel si Entreri, ale nahlas to neřekl. Pokud k tomu ale někdy dojde, vrazím ti meč do srdce.

Vytlačil tu představu z mysli, položil ruku na Calihye, úkosem na ni pohlédl a chlácholivě se usmál.

ČÁST PRVNÍ

Balancování
na laně

Jsou pořád spolu, kráčí bok po boku se zbraněmi na dosah – asi proto, aby se ubránili jeden druhému stejně jako nepřátelům?

Často na ně myslím, na Artemise Entreriho a na Jarlaxla. Dokonce i po tažení krále Oboulda a jeho orckých hord, uprostřed války a hrozby, které čelí Mitrilová síň, se mé myšlenky často zatoulají na míle daleko, k této nesourodé dvojici.

Proč mě vlastně zajímá?

V případě Jarlaxla je tu fakt, že kdysi znal mého otce, že se toulal Menzoberranzanem spolu se Zaknafeinem, jako se nyní toulá Světem na povrchu spolu s Artemisem Entrerim. Vždy jsem věděl, že je to složitý podivín, který popírá stereotypy drowů – a to i představy, které mají drowové o sobě navzájem. Jarlaxlova složitost mě uklidňuje, protože potvrzuje existenci individuality. S ohledem na můj temný původ je to často právě jen víra v individualitu, která mi dovoluje zachovat si zdravý rozum. Nejsem zajatcem svého původu, elfských uší a kůže barvy uhlí. Často se stávám obětí předsudků, ty mě ale nedefinují, neomezují, nekontrolují, dokud chápu, že neexistuje žádná rasová pravda, že to, jak mě vnímají ostatní, je nepodstatné pro to, kdo doopravdy jsem.

Jarlaxl potvrzuje tuto pravdu, je neomalenou připomínkou, že všichni máme vlastní osobnost, která popírá vnější omezení. Je jedinečný, to je jisté, a podle mě je to tak jen dobře, protože si nemyslím, že by svět snesl příliš mnoho bytostí jeho ražení.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že můj zájem o Artemise Entreriho vychází pouze z jeho spojení s Jarlaxlem. I kdyby se Jarlaxl vrátil zpět do Temných říší a přenechal zabijáka jeho osamělé existenci, přiznávám, že bych na něj i tak pravidelně myslel. Nelituji ho a nechci být jeho přítel. Neočekávám, že se napraví nebo spasí, že odloží nebo pozmění silnou sobeckost, která ho definuje. V minulosti mě napadlo, že na něj Jarlaxl bude mít pozitivní vliv, že mu aspoň odhalí prázdnotu jeho bytí.

To ale není hnací silou mých úvah o něm. Nemyslím na něj s nadějí, nýbrž s hrůzou.

Nebojím se toho, že mě znovu vyhledá, abychom spolu svedli další souboj. Dojde k tomu? Možná, z toho ale strach nemám, neutíkám před tím ani mi to nedělá starosti. Jestli mě vyhledá a tasí proti mně zbraň, budiž. Bude to pro mě jen další z mnoha soubojů, které jsem v životě svedl – a pro něj asi taky.

Ne, skutečný důvod, proč na Artemise Entreriho pravidelně myslím, a navíc s hrůzou, je, že mi připomíná, čím jsem se mohl stát. V temnotě Menzoberranzanu jsem se pohyboval na hraně, balancoval jsem mezi optimismem a zoufalstvím, kráčel jsem po cestě hraničící s nadějí a nihilismem. Kdybych podlehl tomu druhému, stal bych se jen další bezmocnou obětí drtivé drowské společnosti a v okamžicích nejvyšší nouze bych používal své čepele ve vzteku místo na obranu spravedlivé věci – aspoň se modlím a doufám, že to je skutečný účel mého boje – jako třeba když jsem věřil, že jsem ztratil své přátele, když mě ovládl vztek pramenící ze zoufalství. Když jsem zahodil své srdce. A ztratil duši.

Artemis Entreri zahodil své srdce už před lety. Podlehl zoufalství, to je zřejmé. Musím se sám sebe ptát, čím se liší od Zaknafeina – i když podobné srovnání rozhodně bolí. Připadá mi, jako bych se choval k milovanému otci neuctivě, když je vůbec srovnávám. Entreri i Zaknafein používali své čepele zuřivě a bez lítosti, protože oba věřili, že jsou obklopeni světem, který si nezaslouží soucit. Rozdíl mezi nimi ale vidím v tom, že Zaknafeinova antipatie byla oprávněná, kdežto Entreri je slepý vůči aspektům světa, které si zaslouží empatii, ne brutální a nezvratné odsouzení ocelí.

Entreri rozdíly nedělá. Nahlíží na okolí stejně, jako Zaknafein nahlížel na Menzoberranzan, se stejně hořkou nechutí, se stejným pocitem bezmoci, proto nijak nelituje toho, že je se světem ve válce.

Mýlí se, to vím jistě, není pro mě ale těžké pochopit, z čeho jeho bezcitnost vychází. Stejný přístup jsem viděl už dřív, a to u muže, kterého si nesmírně vážím. Vlastně mu vděčím za život.

Všichni jsme ctižádostiví, i když je naší ambicí třeba jen snaha zbavit se odpovědnosti. Touha uniknout ctižádosti je ctižádostí sama o sobě, a proto je ctižádost nevyhnutelnou pravdou racionální existence.

Podobně jako Zaknafein i Artemis Entreri zvnitřnil své cíle. Jeho ambicí je zlepšit sebe sama. Touží zdokonalit své tělo a své bojové umění, ale ne z touhy dosáhnout vyššího cíle, nýbrž jen k čirému přežití. Chce se povznést nad bahno a špínu a zachovat si čistý dech.

Jarlaxlova ambice je přesně opačná, stejně jako ta moje – naše cíle ale jsou, jak se obávám, zcela odlišné. Jarlaxl touží kontrolovat své okolí, ne sebe sama. Entreri dokáže strávit celé hodiny nacvičováním jediného manévru, kdežto Jarlaxl tráví čas tím, že přetváří a manipuluje všemi okolo, aby vytvořil prostředí, které by vyhovovalo jeho potřebám. Nepředstírám, že chápu, jaké potřeby to jsou. Věřím, že jde o vnitřní ctižádost, která nemá nic společného s potřebami společnosti nebo s vyšším dobrem. Kdybych měl na základě svých omezených zkušeností s tím neobvyklým drowem odhadnout, o co mu jde, řekl bych, že Jarlaxl vytváří napětí a konflikt kvůli vlastnímu pobavení. Jeho machinace mu přináší osobní zisk – není pochyb o tom, že zařídil můj souboj s Artemisem Entrerim v replice Crenshinibonu jen proto, aby si k sobě Entreriho, který mu mohl přinést velký prospěch, pevněji připoutal. Tuším ale, že Jarlaxl by působil potíže, i kdyby z nich netěžil hmotný nebo osobní zisk.

Možná ho znudila staletí existence, během nichž se pro něj rutina stala ekvivalentem samotné smrti. Vytváří vzrušení kvůli vzrušení. Skutečnost, že to dělá s pramalým zájmem o ty, kdo se stanou nic netušícími pěšáky v jeho často smrtících hrách, je jen důkazem o stejné negativní rezignaci, která kdysi dávno infikovala Artemise Entreriho a Zaknafeina. Když přemýšlím o Jarlaxlovi a Zaknafeinovi v Menzoberranzanu, napadá mě, jestli se hnali ulicemi jako děsivá bouře a zanechávali po sobě obrovskou zkázu spolu se zástupy zmatených temných elfů, kteří se jen škrábali na hlavě a poslouchali, jak v dálce tichne smích této divoké dvojice.

Možná našel Jarlaxl v Entrerim dalšího partnera ve své soukromé bouři.

Ale Artemis Entreri není Zaknafein, i když se mu podobá.

Předpokládám, že rozdílné metody a hlavně cíle budou mezi Entrerim a Jarlaxlem neustále působit nesváry – pokud už je nadobro nerozkmotřily a jeden z nich nebo oba dva už neleží mrtví někde ve škarpě.

Zaknafein stejně jako Entreri možná poznal zoufalství, nikdy v něm ale neztratil duši. Nikdy mu nepodlehl.

To je bílá vlajka, kterou Artemis Entreri kdysi dávno vyvěsil, a ta se nedá jen tak strhnout.

- Drizzt Do‘Urden

1

Běžný život?

Vlastně to ani nebyly dveře, jen několik prken svázaných roztřepeným provazem, starými kusy oděvu a šlahouny. Když do nich proto trpaslík tryskem vrazil, rozpadly se na kusy. Dřevo, provazy a šlahouny vlétly do malé jeskyně a za nimi vlály cáry látky.

Ani démon z Devíti pekel by nedokázal způsobit poprask a chaos, který se následně strhl. Trpaslík, kterému divoce vlály černé vlasy a dlouhý vous, uprostřed rozdělený a spletený do dvou copů, mu poskakoval na hrudi a kolem ramen, se vrhl na chudáky gobliny a jeho dva řemdihy se točily se smrtící přesností.

Za cíl si vzal největší skupinu, hlouček čtyř goblinů. Vpadl mezi ně bez ohledu na hrubé zbraně, kterými se oháněli, a začal do nich bušit devastujícími řemdihy, jejichž kovové hlavy s hřeby se točily na koncích adamantinových řetězů. Jednoho goblina trefil do hrudi, rozdrtil mu plíce a odmrštil ho celých deset stop daleko. Poté se otočil, sehnul se před bodajícím oštěpem, který nebyl ničím víc než zašpičatělým kusem klacku, zahákl paži za tu goblinovu a odstrčil ji stranou. Když se pak trpaslík ocitl s goblinem tváří v tvář, udeřil řemdihy shora a rozdrtil mu rameno a lebku. Navíc ho nakopl vší silou zdola do brady, roztříštil mu čelist a srazil ho na zem, goblin už ale byl mimo, takže ani nevykřikl.

Následně trpaslík švihl copy, poskočil a obrátil se ke zbývajícím dvěma goblinům. Takové prudkosti se nemohli vyrovnat, nedokázali ji ani pochopit, proto na okamžik zaváhali.

A to bylo víc, než trpaslík potřeboval.

Vyrazil vpřed a každou paží bacil jednoho goblina. Prvního trefil přímo, o druhého jen škrtl, i to ale stačilo, aby druhý goblin pod tíhou úderu klopýtl. Trpaslík se přes goblina překulil a kopanci a údery ho povalil na zem.

Prohnal se kolem, zamířil ke dveřím, vzápětí se ale stočil stranou, udeřil řemdihy a trefil posledního goblina, který se snažil dostat ven na horský svah. A opravdu se ven dostal, jen mnohem rychleji, než by považoval za možné, kdyby o těchto věcech přemýšlel.

Nejdůležitější však bylo, že mu útok roztříštil páteř, a když pak přistál na hlíně a kamení, cítil… no, vlastně nic.

Trpaslík zůstal stát zády ke dveřím, rozkročil se a zaujal obranný podřep. V očích měl divoký pohled, copy mu poskakovaly a paže měl rozpřažené, hlavy řemdihů svěšené na řetězech.

Byl si jistý, že v jeskyni bylo těch potvor aspoň deset, když jich teď ale pět zabil, postavili se mu jenom dva.

No, vlastně jeden. Druhý zběsile bušil na druhé dveře v zadní části jeskyně, na dveře, které byly pevnější a vyztužené železem.

Druhý goblin se krčil před společníkem a neodvažoval se odtrhnout oči od zuřivého vetřelce.

„Aha, máte tu bezpečnou komoru,“ řekl trpaslík a udělal krok vpřed.

Goblin ucukl a přes jektající zuby mu unikl tichý, patetický zvuk. Druhý bušil ještě zuřivěji.

„No tak,“ pobízel ho trpaslík. „Seber klacek a bojuj! Nekaž mi legraci!“

Goblin se lehce narovnal, trpaslík ale byl natolik zkušený bojovník, že si toho všiml. Otočil se a hodil řemdihem po mazaném goblinovi, který vklouzl dovnitř vyraženými dveřmi a plížil se k němu zezadu. Sice goblina nezasáhl, to ale ani nechtěl, měl v úmyslu ho pouze rozptýlit.

Což se mu i povedlo, a když poté trpaslík vykročil a udeřil podruhé, naskytla se mu potřebná šance. Tíha řemdihu roztříštila goblinovi obličej, a byl by odlétl hodně daleko, kdyby nevrazil do rámu dveří.

Když se trpaslík otočil zpátky, oba goblini bušili bezhlavě a zoufale do dveří, které odmítaly povolit.

Trpaslík si povzdychl, uvolnil se a znechuceně zavrtěl hlavou. Vydal se přes jeskyni a rozdrtil napřed jednomu, pak i druhému lebku.

Poté vzal do jedné ruky řemdih, do druhé chytil za šíji jednoho z padlých goblinů a silou obra ho odhodil stranou, na deset stop vzdálenou boční stěnu. Podobný let čekal i toho druhého.

Trpaslík si následně upravil opasek, tlustý kus kůže, který mu dodával obrovskou sílu – ještě větší, než jakou jeho už tak statné tělo mělo.

„Dobrá práce,“ podotkl, když si změřil dveře před sebou.

Nebyly goblinské; ti tvorové je patrně vyplundrovali z ruin nějakého hradu nebo podobné stavby v bažinách Vaasy. Goblinům ale bylo ke cti, že je dokonale zasadili do stěny.

Trpaslík zaklepal a docela obstojnou goblinštinou zavolal: „Hej, vy tam, slizouni s placatýma hlavama. Nechcete, abych zničil tak krásný dveře, že ne? Tak je prostě votevřete a všem nám ulehčíte práci. Možná vás dokonce nechám žít, neslibuju ale, že vám neuříznu uši.“

Když domluvil, přitiskl ucho na dveře a slyšel zakňourání následované hlasitým: „Šššš!“

Povzdychl si a znovu zaklepal. „No tak. Todle je vaše poslední šance.“

Zatímco mluvil, couvl, prsty obemkl kůží potažené rukojeti řemdihů a aktivoval jejich magii. Z bodců na koulích začala vytékat tekutina, čirá a olejovitá na pravé, narudlá a křídová na té druhé. Změřil si dveře a uhádl, že kolmé zkřížení kovových pasů uprostřed je nejdůležitějším strukturálním bodem.

Napočítal do tří – koneckonců, musel dát goblinům poctivou šanci, ne? A potom skočil, udeřil – levým řemdihem napřed – a přesně trefil spojení těch dvou kriticky důležitých železných pásů. Poté začal poskakovat, otáčet se a zrychlovat točení pravé zbraně, levou zatím dvakrát udeřil do dveří, prohnul dřevo a kov a zanechal na nich narudlé skvrny.

Jednalo se o ichor rezavého monstra, ďábelského stvoření, před kterým se klepal každý rytíř v naleštěném brnění. Během několika okamžiků totiž pevné železné pásy začaly měnit barvu a rezivět.

Když si byl jist, že pevnost železných pásů byla dostatečně narušena, provedl trpaslík největší skok ze všech, otočil se, vložil do úderu celou svoji váhu i sílu a praštil pravým řemdihem do úplně stejného místa. Díky moci zbraně a dokonalému manévru by dveře asi tak jako tak vylomil, tekutina na druhé hlavici, nárazový olej, jak se jí říkalo, však při úderu vybuchla.

Exploze dveře i závoru na nich roztrhla, křídlo povolilo, jedna část se zhoupla napravo od trpaslíka a zůstala viset nakřivo na jednom pantu, zatímco druhá se vyvrátila na zem.

Nyní před trpaslíkem stála trojice goblinů v nepadnoucí, uloupené zbroji – jeden si dokonce nasadil kovovou přilbu bez hledí – a s různými zbraněmi v rukách. Jeden držel meč, druhý glévu a třetí bojovou sekyru. Mladší dobrodruh by při pohledu na ně možná zaváhal, trpaslík ale už celé čtyři staletí bojoval s děsivějšími protivníky a na první pohled poznal, že žádný z nich neumí se zbraní, kterou držel, zacházet.

„No, pokaď budete vochotní dát mi svý uši, nechám vás vodejít,“ řekl trpaslík goblinsky se silným přízvukem. „Je mi úplně ukradený, jesli budete žít nebo ne, rozhodně ale chcu vaše uši.“ Když domluvil, vytáhl nožík, hodil jím a zabodl ho do země před jejich nohama. „Dejte mi svý levý uši, vraťte mi nůž a nechám vás jít. Dyž ne, uříznu je vašim mrtvolám. Vyberte si.“

Goblin po trpaslíkově pravici zvedl glévu, zavyl a zaútočil.

Přesně v takovou odpověď Atrogat doufal.

Když Artemis Entreri uslyšel trpaslíka vejít, vklouzl za paraván. Nikdy nebyl Atrogatovým obdivovatelem a nikdy mu úplně nevěřil, proto rád využil šance špehovat.

„Aha, tady si, ty hubená elfská zlodějko mýho titulu,“ zařval Atrogat, když se protlačil do pokoje Calihye.

Žena na něj úkosem pohlédla a zdála se klidná – Entreri věděl, že její sebevědomí z velké části pramení z toho, že je v její blízkosti.

„Takže si mysliš, že máš svůj titul jistý, co?“

„O čem to mluvíš?“

„Lady Calihye, na čele žebříčku,“ odvětil Atrogat a Calihye i Entreri kývli, když pochopili.

Dobrodruzi, kteří vyráželi z Vaaské brány do divočiny, mezi sebou soupeřili. Za uši různých monster, která se ploužila pustinou, byla stanovena odměna, a aby zábava opravdu stála za to, velitelé brány vystavovali tabuli s pořadím lovců hlav. Skoro od začátku stál na prvním místě Atrogat a hájil si vedení, dokud ho z něj před několika měsíci nevyšoupla Calihye a nesebrala mu titul. Její spolubojovnice, Parisa, byla jen několik zabití za trpaslíkem.

„Mysliš, že mě to zajímá?“ zeptal se trpaslík.

„Očividně dost,“ opáčila elfská míšenka.

Entreri za paravánem kývl, protože ho odpověď válečnice, která se mu stala tak drahá, potěšila.

Atrogat zabručel, odfrkl si a zařval: „No, dlouho ti nezůstane!“

Entreri zvážil způsob, jakým to trpaslík řekl. Vyhrožoval snad Calihye?

Zabiják instinktivně položil ruce na zbraně a odvážil se přesunout dál za paraván, aby mohl nahlédnout kolem okraje u dveří; tudy by se totiž dostal k mocnému trpaslíkovi zboku, kdyby došlo k boji.

Uvolnil se ale, když Atrogat zvedl ruku, ve které držel malý, ovšem naditý vak – Entreri přesně věděl, co v něm bude.

„Za chvíli mi budeš zase čučet na záda, půlelfko,“ prohlásil Atrogat a zatřásl vakem. „Čtrnáct goblinů, dva blbí vorci a navíc zlobr.“

Calihye pokrčila rameny, jako by ji to nezajímalo.

„Radějc bys měla lovit i v zimě, jesli máš v sobě aspoň kus trpaslíka,“ řekl Atrogat. „Já pudu na jih a zapiju tam letošní sněhy, takže jesli budeš mít štěstí, možná se vocitneš zas na prvním místě – jakmile ale sněhy roztajou, do několika dní tě z něho zase vymáznu.“

Atrogat se odmlčel a v černém vousu se mu objevil křivý úsměv. „Už ale nemáš partnera na lov, co? Teda pokaď nepřesvědčíš toho plížila – a ten zrovna na zimní vycházky moc nebude, řek bych!“

Entreri byl příliš rozptýlený, než aby ho poslední poznámka urazila, navíc byla pravdivá, Calihye sebou totiž viditelně trhla, když se Atrogat zmínil o Parise. Věděl, že ta rána je stále živá. Calihye a Parisa bojovaly bok po boku dlouhé roky, jenže Parisa byla nyní mrtvá; zemřela na cestě do Pališčuku, když spadla z vozu, na kterém Entreri ujížděl před hordou okřídlených, hadům podobných monster.

„Nemám nejmenší zájem vyrazit na lov goblinů, dobrý trpaslíku,“ řekla Calihye klidně – i když ji to stálo námahu, jak si Entreri všiml.

Trpaslík si odfrkl. „Dělej si, co chceš,“ odvětil. „Je mi to ukradený, protože na jaře bude titul znova můj, ať už ho budu muset sebrat tobě nebo někomu jinýmu, kdo si vo sobě bude myslet, že je lepší než já. Vo tom nepochybuj!“

„Nepochybuji a je mi to jedno,“ ujistila ho Calihye a sebrala mu trochu větru z plachet.

Na to neměl Atrogat skutečně co říct. Jenom kývl, vydal nerozluštitelný zvuk a zatřásl vakem s ušima na Calihye. Potom znovu kývl a řekl: „Jo.“ Načež se otočil a vyšel ven ze dveří.

Entreri si toho sotva všiml, protože se plně soustředil na Calihye, která si zachovala chladný výraz, i když jí trpaslíkovy poznámky dozajista těžce dolehly na útlá ramena.

2

Cesta do Krevely

Poutníci nemohli být víc odlišní. Jarlaxl jel na velké, štíhlé klisně, která měřila přinejmenším sedmnáct dlaní. Jako vždy byl vyfintěný – oblékl si hedvábný šat, široký plášť a obrovský klobouk se širokou krempou ozdobený gigantickým perem diatrymy. Zdálo se, že se ho prach na cestě vůbec nedotýká, protože šat měl bez poskvrnky. Byl štíhlý a ladný a seděl dokonale rovně, takže působil jako vysoce postavený šlechtic vznešeného původu. Bylo snadné představit si ho jako prince drowské říše, temného vyslance znalého diplomacie.

Trpaslíka, který jel vedle něj, navíc na oslovi, by z podobného jemnocitu nikdo vinit nemohl. Atrogat byl podsaditý a hrubý a mnozí by ho určitě považovali za zdroj špíny na silnici. K nespokojenosti chudáka osla si na sebe vzal brnění, částečně kožené, částečně kovové a sepnuté mnoha přezkami a popruhy. Se sedlem se neobtěžoval, prostě sevřel nebohé zvíře nohama a to se tak pohybovalo vpřed jen ztuha, třáslo s trpaslíkem a pohazovalo s ním. Zbraně, dva šedé řemdihy ze sklové oceli, měl Atrogat pověšené křížem na zádech a jejich hlavy s hřeby při prkenných krocích zvířete nadskakovaly.

A navíc vynikal Atrogat chlupatostí, kterou ostře kontrastoval s hladce oholeným drowem, jehož černá hlava se pod velkým kloboukem hole leskla – a opravdu, když si Jarlaxl občas nadzvedl klobouk, ukázalo se, že až na tenká, skosená obočí nemá na hlavě jediný chlup či vlas. Atrogat byl na svoji hřívu pyšný jako lev. Černé vlasy, a měl jich hodně, se mu divoce ježily kolem hlavy a splývaly s chlupy, které mu vyrůstaly z uší, navíc si jako obvykle rozdělil plnovous v půli, spletl ho do copů a ty svázal provázky s modrými drahokamy.

„Ach, nesme my velcí hrdinové?“ řekl Atrogat společníkovi na cestách.

Po silnici před nimi jeli Artemis Entreri a Calihye, v čele pak dva vojáci. Za drowem a trpaslíkem následovali další vojáci, kteří doprovázeli muniční vůz s tělem velitelky Elery, mladé a kdysi slibné rytířky, neteře krále Garetha Drakoskola a důstojnice krevelské armády. Lid Krevel truchlil nad její ztrátou. Hrdinka padla v podivném hradě, který vyrostl v bažinách Vaasy na sever od Pališčuku, města orckých míšenců.

Jarlaxl byl rád, že nikdo jiný kromě něj a Entreriho neznal pravdu o její smrti a nevěděl, že zemřela během souboje s Jarlaxlem Entreriho rukou.

„Hrdinové, jistě,“ odvětil nakonec drow. „Předpověděl jsem to, když jsem tě tahal ven z díry. Lpět na hněvu nad nešťastným skonem Kantana by bylo dosti hloupé, když jsme mohli získat takovou slávu.“

„Kdo říkal, že sem se zlobil?“ zafuněl Atrogat. „Jenom sem nechtěl toho tupce sníst.“

„Bylo za tím víc, dobrý trpaslíku.“

„Hahaha!“

„Cítil ses rozpolcený – a právem,“ řekl Jarlaxl a pohlédl na Atrogata, aby odhadl jeho reakci.

Když Jarlaxl zasáhl, vedl Atrogat bitvu na život a na smrt s Entrerim. Drow použil jeden ze svých mnoha, mnoha magických předmětů a otevřel pod nohama překvapeného trpaslíka deset stop hlubokou jámu, do které spadl. Bezmocně uvězněný Atrogat bručel, stěžoval si a odmítal se k nim přidat a pochopit nerozumnost svého chování – dokud Entreri neshodil do díry mrtvolu trpaslíkova kouzelnického společníka.

„Neznáš Knelikta tak, jak já znám Knelikta,“ pošeptal mu Atrogat, když se naklonil blíž. Jarlaxla opět zaskočilo, jak se hlas obvykle nebojácného trpaslíka rozechvěl, když vyslovil jméno Knelikta, prvního pobočníka Timošenka, děda všech zabijáků v prominentním cechu vrahů v Damaře; některé zvěsti dokonce tvrdily, že už převzal postavení děda sám. „Jednou sem ho viděl proměnit trpaslíka v žábu a dalšího v hladovýho hada,“ pokračoval Atrogat, znovu se narovnal a otřásl se. „Uprostřed žranice je pak proměnil zpátky.“

Taková krutost Jarlaxla nepřekvapila ani neznepokojila, koneckonců byl třetím synem rodu Baenre a krátce po narození ho vlastní matka bodla do hrudi – měl být obětí zákeřné bohyni, která vládla světu drowů. Jarlaxl strávil v Menzoberranzanu stovky let, žil a dýchal nekonečnou krutost a brutalitu své podlé rasy. Nic, co mu Atrogat řekl, nic, co mu mohl říct, by u něj nevyvolalo zachvění, jaké přejelo při vyprávění po těle trpaslíkovi.

A navíc si Jarlaxl udělal na Knelikta vlastní názor. Knelikt byl temným pozadím organizace fungující ve stínech, děsivé Citadely zabijáků. Z vlastní zkušenosti velitele žoldácké družiny Bregan D’aerthe Jarlaxl věděl, že v podobných organizacích hraje velitel – v případě Citadely prý Timošenko – měkčí, politickou hru, zatímco jeho poručíci, jako tady Knelikt, bývají často barbary za trůnem, brutálními vymahači, kteří ve stoupencích i v potenciálních nepřátelích budili jistou naději ve vzácné, ale ne neexistující úsměvy velitele.

A navíc byl Knelikt kouzelník a Jarlaxl vždy považoval mágy za schopné těch nejkrutějších zvěrstev. Možná jim nadřazený intelekt bránil pochopit agónii, kterou působili. Možná jim arogance, která velký intelekt často doprovázela, umožňovala držet si odstup od prostého lidu, jako když obyčejný člověk šlápne bez lítosti na švába. Anebo to bylo tím, že kouzelníci obvykle útočili zdálky. Na rozdíl od válečníků, kterým jejich smrtící úder obvykle zkropil paže teplou krví nepřítele, mohli kouzelníci udeřit kouzlem zdálky a sledovat jeho ničivé účinky v odloučení od jejich okamžitosti.

Mágové byli složitá, nebezpečná cháska, arogantní a mimořádně krutá. A právě proto povyšoval Jarlaxl kouzelníky v Bregan D’aerthe často na poručíky nebo ještě výš.

A navíc si připomněl, že ani trpaslíka vedle sebe nesmí brát na lehkou váhu. Atrogat možná působil žoviálně a rád používal hloupé říkanky, zůstával ale potenciálně nebezpečným, schopným nepřítelem, který dal v Zhengyiho konstruktu do těla i Artemisi Entrerimu. Byl nástrojem čirého ničení a žádný cech zabijáků – ani armáda – by nemohl chtít do svých řad lepšího muže. Ve Vaaské bráně se dost proslavil tím, že se vracel z lovů s pytli uší netvorů, na které byla vypsaná odměna. A i přes veškerou vášeň, chvástání a neurvalost, rozpoznal Jarlaxl v Atrogatově osobnosti velkou trhlinu. Atrogat se mohl s Jarlaxlem a Entrerim spřátelit, kdyby ale dostal rozkaz zabít je, asi by jen pokrčil rameny a udělal to. Byla by to pro něj prostě práce stejně jako pro Entreriho, když před lety pracoval pro paši v Kalimportu.

„Chápe tvůj přítel, jaký cti se mu dostává?“ zeptal se Atrogat a kývl bradou na Entreriho. „Rytíř řádu – to není v Krevelech žádná maličkost, hlavně dyž je teď Garetha král a tak.“

„Vím jistě, že to nechápe a nikdy to nepochopí,“ odvětil drow a zasmál se, když si vzpomněl na Entreriho umíněnost. S výjimkou dvou orckých míšenců, Arrayanu a Olgerkhana, kteří zůstali v Pališčuku, měli být všichni, kdo přežili bitvu s drakostějem Uršulou a přisluhovači magií oživeného hradu, prohlášeni následujícího dne ve vesnici Krevela za hrdiny. Dokonce i Calihye, která s nimi do hradu nešla, a Davisi Engovi, vojákovi krevelské armády, který byl zraněn cestou z Vaaské brány, se mělo dostat poct. Těm dvěma a Atrogatovi měl být udělen titul Občanů s dobrým postavením v Damaře a Vaase, díky kterému mohli získat slevy na zboží, ubytování zdarma a – což bylo pro Atrogata nejdůležitější – první pití v každé hospodě zadarmo. Jarlaxl si uměl docela dobře představit, jak trpaslík běhá z jedné hospody v Heliogabalu do druhé a nalévá se pitím zdarma.

Jarlaxlovi, který byl oceněn za důležitější roli, měl být udělen trochu vyšší titul Krevelského hrdiny, který mu zajišťoval všechny výhody nižšího titulu a navíc volný průchod vzkvétajícím královstvím a Garethovu ochranu, kdyby ji potřeboval. Třebaže Jarlaxl souhlasil s tím, že se na vítězství podílel velkou měrou, zpočátku ho trochu mátly rozdíly mezi poctami, obzvláště mezi ním a Atrogatem, který s drakostějem statečně bojoval. Napřed ho napadlo, že se jedná o důsledek Atrogatova dlouhého a pestrého trestního rejstříku, když se ale doslechl o tom, jaké pocty se má dostat Entrerimu, který netvora skutečně zabil, pochopil. Odstupňování poct bylo tiše navrženo a pošeptáno na vhodných, legitimních místech Kneliktem a Citadelou zabijáků. Knelikt Jarlaxlovi vysvětlil, že jeho hodnota pro cech bude nemalou měrou vycházet z jeho schopnosti zaplnit místo uprázdněné smrtí velitelky Elery, vzdálené neteře krále Garethy, která byla rovněž napojena na Citadelu.

Entrerimu ona jediná rána – to, že nalákal netvora, aby vrazil hlavu do pasti, kterou nastražil v bočním tunelu hlavní sluje – změnila celý svět. Byl hrdinou dne a král Garetha mu tak měl udělit titul rytíře učedníka řádu.

Artemis Entreri, rytíř v armádě krále paladina… Jarlaxla to naprosto dostalo a vybuchl smíchy.

„Hahaha!“ přidal se k němu Atrogat, i když netušil, co drowa pobavilo. Když si to trpaslík uvědomil, přestal se smát a řekl: „Čemu se tak hihňáš, uhláku?“

Nízká mračna na západě zmenšila žár pozdně odpoledního slunce a chladný vánek příjemně lechtal. Mistr Kane seděl se zkříženýma nohama a ruce mu spočívaly na stehnech dlaněmi vzhůru. Oči nechával zavřené, mysl soustředil dovnitř, uvolnil celé své tělo a rytmické dýchání použil jako kadenci pro svoji koncentraci.

Obyčejně nebylo radno letět na magickém koberci se zavřenýma očima, avšak Kane, bývalý Velmistr květin v klášteře Žlutá růže, se trivialitami, jako bylo řízení, nezabýval. Čas od času otevřel oči a upravil směr, věděl ale, že pokud se zrovna nad Krevelským údolím nevznáší drak, nic mu nehrozí.

Odpočítávání, které v duchu prováděl, bylo tak dokonalé, že když otevřel oči, měl hluboko pod sebou vesnici Krevelu. Přelétl pohledem hlavní budovy, žádná na něj ale neudělala dojem, dokonce ani velký palác jeho drahého přítele Garethy Drakoskola.

Na Kanea nemohlo zapůsobit nic, co stvořil člověk, koneckonců znal zdobené chodby kláštera Žluté růže, zato Bílý strom…

Sotva ho mnich spatřil ve velké zahradě na břehu jezera Midai, naplnily jeho srdce mír a spokojenost, jaké mohl člověk cítit pouze tehdy, když přijal sebe sama jako součást něčeho většího, věčného. Semeno stromu, Stromový drahokam, daroval Kaneovi a ostatním hrdinům platinový drak Bahamut, největší ještěr ze všech, jako odměnu za jejich podíl na porážce Čarodějného krále a jeho démonických společníků a za zničení Orkovy hůlky.

Bílý strom byl symbolem vítězství a co víc, sloužil jako magická ochrana, která bránila netvorům z Propasti vpadnout do Krevel. Strom byl pro Kanea důkazem, že nedosáhli jen dočasného vítězství, nýbrž trvalého požehnání pro zemi, kterou nazýval domovem.

Když se na něj Kane zadíval, natáhl se pro svoji vycházkovou hůl, která byla vyřezána z větve právě tohoto magického stromu. Hůl byla hladká jako naleštěný kámen a bílá jako v den, kdy ji ze stromu získal, žádný prach ji totiž nemohl ušpinit, byla tvrdá a pevná jako adamantinum a v Kaneových zkušených rukou dokázala roztříštit kámen.

Myšlenkou nasměroval Kane magický koberec ke stromu, slétl dolů a hladce přistál u jeho kmene. Zůstal sedět se zkříženýma nohama, s rukama obrácenýma vzhůru na stehnech a s holí na klíně, aby se ke stromu pomodlil a poděkoval Bahamutovi, Pánovi dobrých draků, za jeho úžasný dar.

„No, požehnáno budiž dvojité vidění opilého boha!“ ozval se řev a vytrhl mnicha z meditace. Vstal, otočil se a vůbec ho nepřekvapilo, když k němu naběhl bratr Dugald, skoro čtyřsetlibrový chlap.

S Kanem ani nehnul, i když mnohé mocné válečníky by náraz odhodil vzad.

Dugald objal mnicha masitými pažemi a poplácal ho tvrdě po zádech. Potom od sebe Kanea odstrčil na délku paže – nebo spíše při napnutí paží ustoupil vzad – protože s mnichem opět nedokázal hnout.

„Je to už tak dlouho!“ prohlásil Dugald. „Příteli, touláš se zemí nebo trčíš v klášteře na jihu, ale na přátele v Krevele si nevzpomeneš.“

„Nosím vás s sebou,“ odvětil Kane. „Cestujete se mnou v mých modlitbách a myšlenkách. Nikdy na žádného z vás nezapomenu.“

Dugald nadšeně pokýval svojí tlustou, holou hlavou a Kane podle jeho přehnaných pohybů a pachu, který z něj táhl, poznal, že bratr už to ráno požil krev vína. Dugald našel spřízněné duše v řádu boha Ilmatera, který studoval a uctíval Svatého Dionýsa, patrona alkoholu, a Dugald byl skutečně loajální stoupenec.

Kane si připomněl, že jeho vlastní slib nepožívat alkohol byl jeho svobodnou volbou. Nesměl soudit ostatní na základě svých standardů.

Odvrátil se od Dugalda a zadíval se na strom, jehož košatou korunu rámovaly vody tichého jezera za ním. Během dvou let, která uběhla od Kaneovy poslední návštěvy v Krevele, strom značně vyrostl, a třebaže mu bylo sotva dvanáct let, měřil už víc než třicet stop a měl široké, silné větve – které občas nabízel hrdinům, aby si z jejich magického dřeva mohli vyrobit předměty moci.

„Byl jsi pryč příliš dlouho,“ podotkl Dugald.

„Tak už to mám ve zvyku.“

„No, co mám na to říct?“ zeptal se bratr.

Kane jen pokrčil rameny.

„Jsi tu kvůli ceremonii?“

„Abych si promluvil s Garethou, ano.“

Dugald na něj podezřívavě pohlédl a zeptal se: „Co víš?“

„Vím, že jeho rozhodnutí pověsit metál na krk drowovi je víc než nečekané.“

„To si nemyslí sám,“ pravil Dugald. „Ten drow je podivín i na poměry své chásky, tak se to o něm říká. Víš o něm něco? Garetha zná jenom příběhy, které se mu donesly od zdi.“

„A přesto mu udělí titul Krevelského hrdiny a jeho společníkovi status rytíře řádu?“

„Rytíře učedníka,“ opravil ho Dugald.

„Dočasná dvojznačnost.“

Dugald kývl. Ještě se nestalo, aby se někdo, kdo získal titul rytíře učedníka, do dvou let nestal plnohodnotným rytířem – no, až na sira Liama z Půlčického úvalu, který se ztratil cestou z ceremonie, a předpokládalo se, že byl zabit.

„Máš důvod myslet si, že si to ten drow nezaslouží, příteli?“ zeptal se Dugald.

„Je to temný elf.“

Dugald si povzdychl a upřel na něj zamyšlený, téměř obviňující pohled.

„Ano, jsou tu sestry Eilistraee,“ odvětil Kane. „A zásadou kláštera Žlutá růže je soudit lidi podle jejich činů, ne podle původu. Ale je to drow, který sem dorazil teprve nedávno. Nic o něm nevíme a neslyšel jsem nic o tom, že by sloužil Eilistraee.“

„Generál Danaway z Vaaské brány je právě na schůzce s králem a s lady Kristýnou,“ odvětil Dugald. „O činech tohohle Jarlaxla a budoucího rytíře učedníka hovoří jen v dobrém.“

„Jsou to impozantní válečníci.“

„Zdá se.“

„Dovednost s čepelí je nejméně důležitou vlastností rytíře řádu,“ namítl Kane.

„Každý rytíř dokáže skolit pěknou řádku darebáků,“ opáčil Dugald.

„Jde hlavně o to mít čisté úmysly, řídit se svědomím a mít disciplínu udeřit nebo ránu zadržet v nejlepším zájmu Krevel,“ odvětil Kane a citoval tak podstatu přísahy krevelských rytířů. „Nepochybuji o tom, že ctihodný generál Danaway dosvědčí, že zabíjeli netvory za Vaaskou bránou, o povaze těch dvou ale ví jen málo.“

Dugald na přítele zvědavě pohlédl. „A Kane snad ano?“

Mnich pokrčil rameny. Před cestou do Krevely mluvil s Hobartem Přezkou, velitelem půlčické válečné družiny Kolenlamačů, kteří v těchto dnech bojovali v okolí Vaaské brány. Hobart se o zajímavé dvojce, Jarlaxlovi a Entrerim, zmínil, neřekl mu ale nic konkrétního, z čeho by Kane mohl vyvodit závěry. Ve skutečnosti neměl mnich žádný důvod myslet si, že jsou něčím jiným, než jejich činy u brány a v bitvě u Pališčuku naznačovaly. Zároveň ale věděl, že jejich jednání nevede k definitivním závěrům.

„Prostě se obávám, že rozhodnutí krále Garethy je předčasné, to je vše,“ řekl.

Bratr to kývnutím přijal, pak se otočil a mávl na sever, kde stál velký palác Garethy a Kristýny. Ani po deseti letech nebyl ještě dokončen a sestával z původního domu Tranthů, sídla barona Krevel, které rozšířili a připojili k němu křídla, jež na obou koncích vybíhala kolmo vpřed. Většina dokončovacích prací na paláci se týkala drobných detailů a posledních dodělávek, jako byly dekorativní římsy a vitrážová okna. Lidé z vesnice Krevela – vlastně lidé a umělci z celé oblasti zvané Krevely – chtěli, aby králův palác odrážel jeho činy a pověst. U Garethy Drakoskola to ale nebylo právě jednoduché a umělcům z celé země to mělo trvat dlouhé roky.

Bok po boku se vydali za přáteli. Vstoupili bez problémů a prošli kolem strážců, kteří se muži v ošuntělém šatu uctivě uklonili. Toho, kdo neznal pověst velmistra Kanea, by pohled na něj neohromil. Střední věk měl za sebou, byl hubený, dokonce vyzáblý, měl střapaté bílé vlasy a vous. Oblečený byl do hadrů a postrádal jakékoli viditelné šperky kromě dvou magických prstenů. Místo opasku použil kus hrubého provazu a sandály měl obnošené a otrhané. Jen jeho hůl, bílá jako dřevo stromu, ze kterého byla vyrobena, se zdála nějak pozoruhodná, ale to samo o sobě by nestačilo na to, aby kdokoli poznal, kdo omšele vypadající muž je.

A přesto to byl právě Kane, obyčejný poutník, kdo zasadil smrtící ránu a zbavil Krevely Čarodějného krále Zhengyiho.

Stráže ho ale znaly, uklonily se, když je míjel, a jakmile se vzdálil, začaly si vzrušeně šeptat.

Když se přátelé přiblížili ke zdobeným bílým dveřím Garethovy audienční síně – dalšího daru Bílého stromu – a stráže je rychle otevřely, zjistili, že dorazil i další člen jejich bývalé družiny dobrodruhů. Ihned k nim totiž dolehlo živé a typicky vzrušené tlachání Celedona Kierneyho.

„Takže Garetha kontaktoval Špehovu píseň,“ pravil Kane Dugaldovi. „To je dobře.“

„Nejsi tu právě proto?“ zeptal se Dugald, protože Kane i Celedon patřili ke krevelské síti zvědů známé jako Špehova píseň a mnich navíc sloužil jako její hlavní agent ve Vaase.

Kane zavrtěl hlavou. „Nikdo mě oficiálně nepozval, ne. Sám jsem považoval za moudré přijít.“

Dveře se otevřely dokořán a dvojice překročila práh. Hovor v síni ihned utichl. Na pohledné tváři krále Garethy se objevil široký úsměv. Dugalda samozřejmě čekal, ale Kaneův příchod byl očividně příjemným překvapením.

I krásná lady Kristýna se usmála, jako vždy se ale chovala zdrženlivěji než její vášnivý muž.

Celedon ukázal Kaneovi pravou ruku hřbetem vpřed, s prsty napnutými a palcem trčícím vzhůru. Chvíli ji tak podržel, pak ji otočil a poklepal si palcem na srdce v pozdravu Špehovy písně.

Kane pozdrav kývnutím přijal a poté vykročil spolu s Dugaldem ke zvýšenému stupínku, na kterém stály trůny Garethy a Kristýny. Ihned si všiml únavy v Garethových očích. Na to, že mu bylo přes čtyřicet, byl v dobré kondici. Oděný byl do černé tuniky bez rukávů a jeho holé svalnaté paže nevykazovaly žádnou slabost. Vlasy měl pořád spíše černé než šedé, trochu soli se mu do nich už ale přece jen vloudilo. I linie jeho čelisti byla pořád pevná a ostrá.

Ale jeho oči…

Byly jasně modré a stále se leskly mládím, Kane si ale dobře všiml tíhy Garethových víček a bledosti okolní kůže. Vláda nad zemí tížila jeho ramena a vysávala z něj sílu navzdory jeho povaze i lásce, kterou ho zahrnovali skoro všichni v Damaře.

Vláda s sebou nesla důsledky a ty si na člověku vybíraly daň, jak Kane věděl. Na každém člověku. Takovému břemenu se nedalo uniknout.

Dvorská etiketa si žádala, aby král Garetha promluvil první, aby nové hosty oficiálně uvítal, ale Celedon Kierney vkročil mezi hosty a královský pár.

„Drow… drow!“ koktal a nevěřícně mával pažemi. „Určitě právě on přivedl mistra Kanea na dvůr… Jeho překvapení – ne, úžas – nad tím, že děláte něco takového!“

Garetha si povzdychl a střelil prosebným pohledem po Kaneovi.

Kanea ale upoutal ohrnutý nos generála Danawaye, který na něj hleděl se zjevným odporem. Mnich ve špinavých hadrech byl ale na podobné výrazy zvyklý a byly mu ukradené.

Přesto opětoval jeho pohled s takovou intenzitou, že znepokojený Danaway o krok couvl.

„Já… musím jít, můj králi,“ vykoktal Danaway a několikrát se uklonil.

„Jistě,“ odvětil Garetha. „Můžeš jít.“

Danaway zamířil k východu, když ale Kanea míjel, znovu ohrnul nos. Mnicha to nezajímalo.

Ale zubící se Dugald nebyl tak shovívavý. Chytil Danawaye za loket, otočil ho a pošeptal mu – tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli: „Mohl by vám sáhnout do hrudi, vytáhnout vám tlukoucí srdce z těla, podržet vám ho před očima a zase ho vrátit zpět dřív, než by ho vaše tělo začalo postrádat.“ Dokončil řeč přehnaným mrknutím a nervózní Danaway klopýtl a málem upadl.

Vyrazil pryč tak rychle, že zavrávoral, a kdyby strážce předem neotevřel dveře, vrazil by do nich hlavou.

„Dugalde…“ pokárala ho lady Kristýna.

„Ach, měl by to vědět,“ odvětil tlustý bratr a zasmál se a stejně tak i Celedon. Brzy se k nim připojil i Garetha a dokonce ani Kristýna nedokázala skrýt hihňání. Jen Kane samotný neprojevil skoro žádné emoce.

Když tu teď pohromadě zůstala jen pětice přátel, žádné předstírání ani protokol nedokázaly narušit pouta jejich společných zážitků.

„Drow?“ zeptal se Kane poté, co smích utichl.

„Danaway o něm i o jeho příteli mluví jen v dobrém,“ odvětil Garetha.

„Danaway si myslí, že mu přinesou slávu za jeho práci u zdi,“ ozval se Celedon. „A že zmírní velké ztráty, k nimž došlo na výpravě, kterou poslal k replice Hrůzného hradu.“

„Nemohla to být replika, když ji ti pobudové tak snadno porazili,“ vysmál se Dugald.

„Nevíme, co hrad dokáže,“ řekl Kane. „A všem připomínám, že v něm padl velký hraničář. Neznáme jeho skutečnou povahu ani rozsah jeho moci. Proto Špehova píseň vyslala do Pališčuku Riordana, aby provedl podrobnější šetření.“

Při zmínce o Riordanu Parnelovi všichni pokývali hlavami. Byl to bard a jeden ze sedmi členů družiny, která porazila Zhengyiho, a stále používal ve prospěch své země svoji strašidelnou schopnost vymámit pravdu z neochotných svědků.

„Bude rozhodně potřeba dalšího šetření,“ řekl Kane. „Navrhuji, abychom nic nedělali, dokud neskončí.“

„Nikdy se neuvolníš, co, příteli?“ zeptal se Garetha.

„Riordana tam poslal vévoda ze Soravie,“ odvětil mnich a měl tím na mysli dalšího ze sedmi hrdinů, Olwena Přítele lesa, obrovského muže podobného medvědu, jehož smích často otřásal stěnami hospody. „Olwen nepřijal zprávu o Mariabronově smrti dobře.“

„Byl to jeho chráněnec,“ podotkl Dugald a kývl. „Mariabron u něj dlouhá léta studoval a v poslední době trávil po jeho boku spoustu času.“ Povzdychl si a zavrtěl hlavou. „Musím Olwena utěšit.“

„Vévoda ze Soravie se zítřejší ceremonie nezúčastní,“ řekl Garetha a kývl na souhlas.

„Bezpochyby si myslí, že je předčasná,“ řekl Kane.

„Máme tu na návštěvě hodnostáře, kteří si přáli být u toho,“ řekla lady Kristýna. „Baronku Sylvii z Ostel…“

„Není pochyb o tom, že ta družina dokázala hodně,“ přerušil ji Garetha, ale Kane dál hleděl na Kristýnu.

„Baronka z Ostelu,“ řekl mnich. „A jejím nejbližším spojencem je…?“

„Baron z Morova,“ řekl Celedon. „Dimian Ree.“

Garetha si promnul bradu. „Ree není žádný slušňák, v tom souhlasím. Hlavně je ale damarský baron.“ Celedon se ho chystal přerušit, ale Garetha zvedl ruku a zarazil ho. „Vím, že se říká, že je napojený na Timošenka,“ řekl král. „A nepochybuji o tom. Nikdo z nás ale nenašel žádné nezvratné důkazy o tom, že Morov spolupracuje s Citadelou zabijáků. Ale i kdyby to byla pravda, nemůžu proti Dimianu Reeovi zakročit. Heliogabal leží na jeho území a je hlavním městem Damary, ať už tam jsem nebo ne.“

Všichni v komnatě dobře věděli, co to znamená. Sesterská baronství, jak se Morovu a Ostelu často říkalo, ovládala střed Damary a baron Ree a baronka Sylvie tak měli na své straně více než šedesát tisíc nezpochybnitelně loajálních Damařanů, skoro polovinu populace království. Garetha byl král a zdálo se, že ho všichni milují, přátelé ale chápali, že způsob, jakým získal moc, je velmi nejistý. Když totiž sjednotil Damaru, omezil moc starobylých baronství. A jeho snaha připojit k říši i Vaasu a vytvořit tak velké království Krevely mnoho Damařanů znepokojila, protože nezkrocená Vaasa jim dlouho nepřinášela nic než mizérii.

V Krevele se o celé věci nemluvilo tak často jako jinde, to Garetha i všichni v komnatě dobře věděli, a ne všem se vytvoření velkého království líbilo, mnozí dokonce zpochybňovali i přetrvávající jednotu dříve nezávislých baronství.

Během posledních let se baronka Sylvie a lady Kristýna trochu spřátelily, nikdo v komnatě ale neměl dobré mínění o baronu Dimianu Reeovi z Morova, všichni ho totiž měli za sobeckého politika. S ohledem na výbušné politické klima se ale proti němu nikdo neodvážil zakročit, což jim Garethova slova důrazně připomněla.

„Drow a jeho přítel míří do Krevely ve společnosti trpaslíka,“ řekl Kane.

„Jmenuje se Atrogat,“ odpověděl Garetha. „Velmi nepříjemný chlapík, ale podle všeho výjimečný válečník. V hradu zemřel i trpaslík a pocty mu budou uděleny posmrtně.“

„Atrogat je známý společník Timošenka a Knelikta,“ řekl Kane. „A byl jím i kouzelník Kantan, který tam rovněž padl.“

„Mistře Kane, představuješ si docela velké spiknutí,“ namítla Kristýna.

Kane přijal královnino popíchnutí v dobrém a uklonil se jí. „Ne, má paní,“ opravil ji. „Mojí povinností je sloužit Garethovu trůnu a králi Garethovi, což dělám. Pavučina potenciálního spiknutí je vidět pouze tehdy, když na ni světlo dopadne ve správném úhlu, uvědomuji si ale, že by mohlo jít jen o světelný klam.“

„Pokaždé, když jsme někde objevili pavučinu, našli jsme i pavouka,“ připomněl dost hlasitě Celedon. „Tvrdím, že to není správné. Jde tu o víc, než víme, proto bychom neměli udělovat tak velkou poctu, jakou je titul rytíře učedníka řádu, dokud nebudou všechny naše otázky nezpochybnitelně zodpovězeny. Ne…“

Kane zvedl ruku a umlčel ho dřív, než mu Garetha mohl říct, aby sklapl. „Drow, jeho lidský společník a trpaslík,“ řekl mnich tiše. „Pokud jsou přátelé, získáme cenné spojence. Pokud jsou nepřátelé, budeme je mít pod dohledem. Největší výhodou válečníka je znát nepřítele. Jestli si přejete zůstat králem, Garetho, můj příteli, a rozšířit své území za pevnostní bránu na sever odsud, pak musíte poznat Atrogata a osoby, které ve stínech tahají za jeho drátky.“

„A pokud jsou ti tři, drow, trpaslík a muž, kterého zítra pasuji na rytíře, skutečně spolčeni s Citadelou zabijáků?“ zeptal se Garetha, i když jeho úsměv prozrazoval, že už zná odpověď.

Kane pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo. „Odměníme je, uctíme a nikdy jim nedáme volný přístup na místa nebo pozice, kde by nám mohli ublížit.“

I Celedona jeho ujištění uklidnilo, protože kdykoli pronesl Kane podobná slova, dodržel je.

Brzy poté Celedon, Dugald a Kane odešli, slíbili ale, že se večer vrátí na hostinu na svoji počest.

„Doufáš, že sem bohatou tabulí přitáhneš Olwena,“ řekla Kristýna Garethovi, když zůstali sami – tedy až na stráže, ty se ale staly tak nedílnou součástí jejich životů, že už je prakticky nevnímali.

„Olwen prý dokáže vycítit orka na sto yardů,“ odvětil Garetha. „A dobré jídlo na sto mil.“

„Do Kinbrace je to odsud víc než sto mil,“ připomněla Kristýna a měla tím na mysli mocenské sídlo Soravie, kde žil Olwen. „Dokonce ani s kouzelnými botami a kručícím žaludkem by se sem Olwen nedostal na hostinu včas.“

„Napadlo mě, že by ze shledání naší sedmičky mohl mít radost někdo jiný,“ odpověděl Garetha lstivě.

Kristýna protočila modrýma očima, neboť věděla, o kom manžel mluví, a představa návštěvy Emelyna Šedého ji nijak nenadchla. Emelyn byl z družiny, která zvítězila nad Zhengyim, nejstarší, bylo mu už přes sedmdesát a jeho pojetí „zdvořilosti“ často pokoušelo trpělivost lady Kristýny. Před lety ji velmi potěšilo, když kouzelník oznámil, že se vrací do Lesního doupěte deset mil na jihovýchod od Krevely, a ještě větší radost měla, když se ukázalo, že je míní navštěvovat jen zřídka.

Garetha opustil audienční komnatu boční chodbou, která vedla do jeho soukromých komnat. Vstoupil do malé předsíně před ložnicí a zamířil ke stolu u boční stěny, v blízkosti dveří do ložnice. Zadní část stolu trčela vysoko nad psací desku a halila ji hedvábná látka. Garetha ji strhl a odhalil zrcadlo ve zlatém rámu s exotickými runami a symboly. Z boku zrcadla vytáhl král šest palců velkou sadu červených kuliček ve zlatém pouzdře. Umístil ji před zrcadlo a zvedl ruku, jako by se s ní chystal kuličky zakrýt.

„Není jiné cesty?“ zeptala se Kristýna ode dveří za ním.

Garetha se ohlédl a zakřenil se, když opět protočila očima. Věděl, že tak úplně nežertuje, neboť Emelyn byl vskutku náročný a Garetha popravdě nelitoval, když kouzelník oznámil svůj odchod na „odpočinek“ ke kentaurům v Lesním doupěti.

„Brzy bychom mohli potřebovat Emelynovy služby,“ odvětil Garetha, položil ruku na horní kuličku, zavřel oči a v duchu si vybavil obrázek starého přítele.

Když se o chvíli později podíval do zrcadla, nespatřil svůj odraz, nýbrž cizí pokoj. Byl plný lahviček a lebek, knih a cetek, figurek a soch a stál v něm rovněž přepychový, zdobený stůl, který se zdál stejně živý jako Bílý strom, ze kterého pocházel.

U stolu, zády ke Garethovi, seděl stařec v šedém saténovém hábitu. Jeho bílé vlasy byly dlouhé a neučesané, a jak se hrbil nad pergamenem, visely mu skoro až na psací desku – jejich konečky přitom dosvědčovaly, že si je nejednou namočil do inkoustu.

„Emelyne?“ oslovil ho Garetha tiše, aby po chvíli oslovení důrazněji zopakoval: „Emelyne!“

Kouzelník se narovnal, pohlédl doleva, doprava a nakonec se otočil a zadíval se přes místnost do vlastního zrcadla zasazeného do stěny.

„Šmírujete, co?“ řekl nosovým, chraplavým hlasem. „Určitě doufáte, že zahlédnete Gabrielu.“ Potěšeně se zachechtal.

Garetha jen potřásl hlavou a znovu ho napadlo, proč se žena tak krásná a mladá jako Gabriela za bláznivého staříka provdala.

„Ach, však já vás dobře znám!“ obvinil Emelyn Garethu, pohrozil mu starým sukovitým prstem a odhalil zažloutlý úsměv s chybějícími zuby.

„Potrefená husa nejvíc kejhá,“ odvětil Garetha suše. „Proč asi nechávám zrcadlo zakryté?“

Kouzelníkův úsměv zmizel. „Nikdy jste se nechtěl dělit, Garetho.“

Lady Kristýna stojící za králem si hlasitě odkašlala. Emelyn se zachechtal ještě hlasitěji.

„Hledal jsem tebe, příteli, i když lady Gabriela je určitě větší pastvou pro oči,“ řekl Garetha.

„Je v Heliogabalu, nakupuje přísady a lektvary.“

„Škoda, protože se na tebe obracím s pozvánkou.“

„Abych se díval, jak uctíte drowa?“ odvětil Emelyn. „Pcha!“

Garetha kývl. Samozřejmě věděl, že Emelyn o zítřejší ceremonii musel slyšet. Zvěsti o ní se určitě roznesly po celém Krevelském údolí.

„Do Krevely dorazili Kane a Celedon,“ vysvětlil Garetha. „Myslím, že je načase, aby se staří přátelé sešli, napili se spolu, pojedli a povyprávěli si o dřívějších dobrodružstvích.“

Emelyn otevřel ústa, očividně aby odmítl, pak se ale zarazil a kousl se do rtu. Vzápětí se zvedl ze židle a stoupl si před Garethu. „Do Gabrielina návratu toho stejně moc neudělám,“ řekl.

Zrcadlo se zaplnilo kouřem.

A stejně tak i pokoj a Garetha i Kristýna vykřikli a uskočili.

Když se dým rozptýlil, odhalil prskajícího Emelyna, který si mával rukama před obličejem a zaháněl výpary.

„Dřív to tak… nekouřilo,“ vysvětlil Emelyn za hlasitého kašle. Konečně se narovnal a uhladil si háv. Zatěkal očima mezi nečitelně se tvářícími Garethou a Kristýnou, pak je upřel na krále. „Takže, kdy budeme jíst?“

„Doufal jsem, že bys mohl před hostinou zaskočit pro Olwena,“ vysvětlil Garetha.

„Olwena?“

„Vévodu ze Soravie,“ objasnila Kristýna a Emelyn na ni prudce pohlédl.

„Jak ho chcete najít?“ zeptal se Emelyn. „V poslední době není nikdy poblíž žádného z šesti hradů v Kinbrace. Pořád se někde toulá.“

„Můžeme se po něm podívat,“ řekl Garetha. Ukročil stranou a mávl na věštecké zrcadlo.

„Jde o víc než jenom o hostinu?“ zajímal se Emelyn.

„Slyšel jsi o tom, co se děje ve Vaase?“

„Slyšel jsem, že chcete uctít drowa a pasovat někoho na rytíře učedníka.“

„Na sever od Pališčuku se objevil Zhengyiho konstrukt,“ vysvětlil Garetha.

„To se v poslední době stává často. U Heliogabalu stála věž…“

„V tomto padl Tulák Mariabron.“

Emelyn se zhoupl na patách.

„Prý šlo o repliku Hrůzného hradu,“ ozvala se lady Kristýna. „Byl plný chrličů a vládl mu drakostěj.“

Emelynovy oči, šedé jako jeho šat, se s každým jejím slovem víc a víc rozevíraly. „A tenhle drow a ostatní hrozbu zastavili?“

Garetha kývl. „Ale konstrukt zůstal stát.“

„A vy chcete, abych zaletěl na sever a pokusil se něco zjistit,“ hádal Emelyn.

„To by bylo moudré.“

„A Olwen?“ zeptal se Emelyn, než ale mohl Garetha nebo Kristýna odpovědět, starý kouzelník zalapal po dechu a zvedl ruku. „Ach, Mariabron!“ řekl. „Zapomněl jsem, jak moc ho měl Olwen rád.“

„Najdeš ho?“ požádal Garetha Emelyna a opět ukázal na zrcadlo.

Emelyn kývl a přikročil k němu.

Nikdo ve Faerûnu neuměl připravit lepší hostinu než Kristýna Drakoskol. Byla dcerou barona Trantha, bývalého pána území zvaného Krevelské údolí, ke kterému patřila i vesnice Krevela. Kristýna vyrostla za časů Zhengyiho a ve šlechtickém rodě, který ovládal jedinou cestu mezi Vaasou a Damarou, proto byla svědkem desítek hostin připravených pro cizí hodnostáře, a to jak z vévodství a baronství v Damaře, tak ze Zhengyiho dvora. V letech před válkou se velká část intrik, které dostaly Damaru do zranitelné pozice vůči Zhengyiho imperialistickým plánům, odehrála právě tady, v Krevele, u stolu barona Trantha.

Při hostině naplánované na tu noc však podobné intriky nehrozily. Hosté byli Garethovými přáteli, skutečnými, věrnými společníky, kteří bojovali po jeho boku proti Čarodějnému králi. Chyběl jen Riordan Parnel, který odjel do Pališčuku, což Kristýně vše trochu zkomplikovalo. Riordan byl výjimečný bard, a kdyby se hostiny zúčastnil, postaral by se o zábavu. A zábava byla to hlavní, co měl Garetha na mysli.

„Chci, abychom při hostině sjednotili své úmysly a dohodli se na dalším společném postupu,“ řekl Kristýně poté, co Emelyn magicky odlétl do Soravie. „Hlavně ale chci rozveselit Olwena. Jistým způsobem přišel o syna.“

„A my dva o neteř,“ připomněla Kristýna.

Garetha kývl, žádného z nich ale smrt velitelky Elery nezdrtila. Byla sice jejich příbuzná, ale vzdálená a ani Garetha, ani Kristýna ji zas tak dobře neznali. Garetha ji viděl jen několikrát a mluvil s ní pouze jednou, když byla přijata do krevelské armády.

„Dnešní noc je pro Olwena,“ souhlasila Kristýna a odešla.

Brzy poté ale zjistili, že se oba mýlili. Když se Emelyn Šedý vrátil ze Soravie, opět se zjevil v Garethově audienční komnatě v oblaku kouře. Kašlal a mával rukama, ale spíše podrážděně, než že by skutečně čekal, že dým rozežene, byl však sám a vrtěl hlavou.

„Olwen není na svém hradě,“ vysvětlil starý kouzelník. „Ani v okolí města, v Kineře nebo ve Stepní síni. Krátce potom, co zprávy o Mariabronově smrti dorazily do Kinbrace, zmizel i se svojí hraničářskou partou. Kdo ví, jaké pošetilosti mají za lubem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta patriarchy.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.