Patricia Briggs v nakladatelství

FANTOM Print

Riallina hra

cyklus Mercedes Thompson

Měsíční píseň

Krevní pouto

Železný polibek

Zkřížené hnáty

Stříbrná relikvie

Říční znamení

Spálená mrazem

Nocí zlomená

Mihotavé stíny

Ohnivý dotyk

Silence Fallen *

cyklus Alfa a Omega

Štvanice

Loviště

Dvojí spravedlnost

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2016 by Hurog, Inc.

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Daniel Dos Santos

ISBN 978-80-7398-840-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-841-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Upíři, vlkodlaci ani fae,

tato stvoření na farmě nikdy nebyla.

Pro Nanette, která řídila kombajn

a na farmě nikomu neublížila.

Poděkování

Zaprvé bych chtěla poděkovat Evelyn Walkleyové, která vyhrála věnování v této knize v aukci na podporu Safe Harbor, organizace, která poskytuje podporu rodinám v nouzi. Mám z toho velkou radost, poněvadž Safe Harbor je úžasná charita a Evelyn a Nanette jsou úžasní lidé.

Zadruhé bych ráda poděkovala Lampson International a především pak Bruci Stempovi a Laně Laughlinové za to, že nám dovolili bloumat (v Brucově doprovodu) po svém podniku a předvedli nám Big Blua.

Zvláštní dík patří také Ed Hendler Memorial Bridge, známému spíše jako Cable Bridge. Bez tebe by tato kniha nebyla tím, čím je.

A samozřejmě bych ráda poděkovala i všem, kteří mi s touto knihou pomohli: Collinu Briggsovi, Mikeu Briggsovi, Daveu Carsonovi, Michelle Kasperové, Ann Petersové, Kaye Robersonové, Bobovi a Saře Schwagerovým a Anne Sowardsové. A v neposlední řadě děkuji rovněž Michaelu Enzweilerovi za další krásnou mapu.

Jako vždy, všechny chyby jsou jen mé.

1.

Posadila jsem se na posteli a vnímala, jak mi pocit naléhavosti svírá žaludek železnými drápy. Celá napjatá jsem poslouchala a snažila se přijít na to, co mě vzbudilo. Nocí na začátku léta se však nenesly žádné nezvyklé zvuky.

Kolem boků mě objala teplá paže.

„Mercy?“ Adamův hlas byl zdrsnělý spánkem. Ať už mě probudilo cokoli, mého manžela to nerozrušilo. Kdyby bylo něco špatně, jeho hlas by byl rázný a svaly ztuhlé.

„Něco jsem zaslechla,“ řekla jsem mu, třebaže jsem si nebyla jistá, jestli tomu tak opravdu bylo. Měla jsem dojem, že jsem něco zaslechla, jenže se to stalo ve spánku a já si teď nedokázala vzpomenout, co mě z něj vytrhlo.

Pustil mě, skulil se z postele a vstal. Stejně jako já se zaposlouchal do noci. Cítila jsem, jak rozprostírá své vědomí po smečce, ale nedokázala jsem určit, co zjistil. Mé spojení se Smečkou columbijského poříčí vychází z pouhého členství, Adam je však alfa.

„Nikoho jiného v domě nic nevyrušilo,“ řekl, otočil hlavu a podíval se na mě. „Já taky nic necítil. Co jsi slyšela?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Já nevím. Něco zlého.“ Sevřela jsem v ruce hůl, která ležela vedle mě, a přitáhla jsem tak Adamovu pozornost ke svým rukám. Zamračil se, dřepl si vedle postele a opatrně mi hůl vzal.

„Vzala sis ji včera v noci do postele?“ zeptal se.

Protáhla jsem prsty a podrážděně se na hůl zamračila. Dokud mě na ni neupozornil, vůbec jsem si neuvědomila, že se opět zjevila někde, kde neměla co dělat. Hůl byla faeský artefakt – nedůležitý faeský artefakt, jak mi bylo sděleno.

Hůl byla hezká, i když jen málo zdobená, byl to prostě kus dřeva okovaný tepaným stříbrem. Dřevo zešedlo stářím, lakem nebo možná obojím. Když mě poprvé následovala domů jako ztracené štěně, zdála se neškodná. Faeské předměty jsou však pouze zřídkakdy takové, jaké se zdají. A dokonce i neškodné artefakty mohou časem získat moc.

V případě této hole šlo o velmi starou a velmi tvrdohlavou magii. Pokusila jsem se ji vrátit fae, avšak ona s nimi odmítla zůstat. A pak jsem s ní zabila – anebo mě zneužila k tomu, aby mohla něco zabít. Někoho. A to ji změnilo. Nevěděla jsem, co s ní, a tak jsem ji darovala Kojotovi.

Celý můj dosavadní život byl jednou lekcí za druhou. A jednou z věcí, které jsem se naučila, bylo nedávat magické předměty Kojotovi. Od té doby, co mi ji vrátil, byla… jiná.

Několikrát jsem rozevřela a zase sevřela ruce; neodbytné vědomí, že je něco špatně, zmizelo. Zkusmo jsem se natáhla a znovu se hole dotkla, můj strach se však nevrátil.

„Možná to byla jenom noční můra,“ nadhodila jsem. Třeba za to hůl nemohla.

Adam kývl a odložil hůl na komodu, kde jsem ji obvykle nechávala. Zavřít ji prostě do skříně mi připadalo nedůstojné.

Vrátil se k posteli a políbil mě. Byl to rychlý, majetnický polibek. Pak se odtáhl a pohlédl na mě, aby se ujistil, že jsem v pořádku.

„Přesto se radši porozhlédnu kolem, jenom pro jistotu.“ Počkal, dokud jsem nekývla, pak mě nechal o samotě.

Čekala jsem na něj potmě. Možná to byla jen noční můra, ale možná bylo něco skutečně špatně. Zvážila jsem, co asi tak mohlo zburcovat mé instinkty – nebo co mě znepokojilo.

Možná se něco stalo Tadovi a Zeemu – to by vysvětlovalo, jak se hůl ocitla u mě v posteli. Možná si o ně dělala starosti – přece jen jsou fae. Tedy aspoň Zee ano.

Když jeden z Šedých pánů, kteří fae vládnou, vyhlásil jejich nezávislost na lidské vládě, fae se stáhli do rezervací. Zee, můj starý přítel a mentor ve všech věcech týkajících se mechaniky, byl donucen odejít do rezervace Walla Walla, která odsud byla asi hodinu cesty autem.

Fae se zabarikádovali uvnitř zdí, které pro ně vláda postavila. Asi po měsíci měli lidé možnost poznat, že zdi nejsou to jediné, co rezervace chrání. Rezervace Walla Walla prakticky zmizela, skryly ji totiž iluze a magie. Dosavadní silnice tam najednou nevedla. Říkalo se, že když se ji lidé pokusili najít z letadla, piloti zapomněli, kam vlastně letí. Satelitní snímky ukazovaly šedou šmouhu na prostoru mnohem větším, než jaký rezervace zabírala.

Potom fae vypustili mezi lidi některé ze svých netvorů. Bestie, které jejich vládci udržovali pod kontrolou, byly osvobozeny. Umírali lidé. Vláda se snažila vše ututlat, aby nevypukla panika, ale média si začínala všímat, co se děje.

Na klíně jsem opět v rukou sevřela hůl ze šedého dřeva, tutéž, kterou Adam právě odložil na komodu. Hůl se přemisťovala sama od sebe, i když jsem ji u toho nikdy nepřistihla.

Zpočátku jsem si nedělala o Zeeho velké starosti – umí se o sebe postarat a Tadovi a mně se ho podařilo čas od času kontaktovat.

Tad je Zeeho syn. Jakožto poloviční fae, výsledek z velké části nepovedeného experimentu Šedých pánů, kteří chtěli vědět, zda fae mohou plodit s lidmi děti, které by stále zůstaly fae, nebyl nikdy nucen (ani požádán) stáhnout se do rezervace. Fae nikdy nestáli o míšence, tedy až do chvíle, než Tad předvedl, že vládne velmi mocnou a také vzácnou magií. Najednou ho chtěli.

Byl pryč už sedm týdnů a bez něj se mi nepodařilo aktivovat zrcadlo, přes které jsme hovořili se Zeem. Sedm týdnů a ani jediná zpráva.

„Jde o Tada?“ zeptala jsem se hole, ta mi ale jen dál ležela netečně v rukách. Když jsem na schodech uslyšela Adama, vstala jsem a vrátila ji zpátky na komodu.

*

Následující den ráno jsem seděla u kuchyňského stolu, listovala dalším katalogem nářadí pro automechaniky a dělala si poznámky do notýsku s čísly stránek a cenami.

Na události včerejší noci jsem nezapomněla, sotva jsem však mohla jen sedět, nic nedělat a čekat, až se stane něco zlého. Neměla jsem žádný způsob jak kontaktovat Zeeho nebo Tada. A taky jsem neměla jak určit, jestli moji paniku způsobila hůl a zda to mělo skutečnou příčinu, nebo jestli jsem prostě měla zlý sen, který ke mně hůl přivolal.

Jestli se mělo stát něco zlého, ze zkušenosti jsem věděla, že se to stane, ať budu dělat cokoli – a jen nečinně čekat bylo k ničemu. A tak jsem pracovala.

Vítr lehce šustil stránkami. Teď na začátku léta bylo venku ještě docela chladno, takže jsem mohla nechat otevřená okna. Za několik týdnů na nás těžce dolehnou vedra, prozatím jsme si však mohli stěžovat jen na nějakou tu bouřku. Uhladila jsem stránku a porovnala detaily nejlevnějšího zvedáku s druhým nejlevnějším.

Poté, co moji dílnu spálil bůh sopek, se nám podařilo některé nářadí zachránit, hodně věcí se ale zkroutilo žárem – a další vzaly za své, když se zbytek budovy zřítil. Bude trvat měsíce, než dílnu opět zprovozním, a totéž platilo i pro dodávku některých kusů zařízení.

Zatím jsem posílala většinu zákazníků do autorizovaného servisu VW. Několika nejstarším zákazníkům – a těm, kteří byli nejvíce na mizině – jsem navrhla, aby přivezli svá auta k velké stodole u mého starého domu. Neměla jsem tam sice moc nářadí, nejzákladnější věci jsem tam ale opravit zvládla.

Shora ke mně z Jessiných sluchátek doléhala hudba. Musela mít v pokoji otevřené dveře, jinak bych ji neslyšela. Sluchátka byla kompromisem z dob ještě přede mnou. Jesse mi před mojí svatbou s jejím otcem řekla, že má podezření, že kdyby si pouštěla jazz nebo Elvise nebo něco podobného, jejímu tátovi by nevadilo, kdyby používala stereo. Měl rád hudbu. Jenom ne stejnou jako ona.

Taky mi pověděla, že kdyby mu neřekla, že jí matka dovolí pouštět si, co chce (což byla taky pravda – vlkodlakům se nelže, poznají to), patrně by na kompromis nepřistoupil a sluchátka jí nepovolil. Vlkodlaci slyší i hudbu ze sluchátek, ale nejde jim tak na nervy jako ta z repráků.

Mně se Jessina hudba líbí, proto jsem si pobrukovala do rytmu, zatímco jsem třídila věci do kolonek na ty, které jsem nechtěla, dál které jsem naopak chtěla, jenže nemusela mít, a pak na ty, co jsem potřebovala. Až skončím, porovnám výsledný seznam se svým rozpočtem. Očekávala jsem, že pak znovu projdu kolonku potřebných věcí a rozdělím je na ty, které jen potřebuju, a bez kterých se jednoduše neobejdu.

Přes Jessinu hudbu jsem slyšela mužské hlasy probírající rozpočet smečky a plány na dalších šest měsíců. Dnešek byl zjevně věnován rozpočtům. Naše smečka měla peníze na investice a na pomoc vlkům v nouzi. Naše smečka, protože i když nejsem vlkodlak, pořád jsem její člen – což bylo nezvyklé, nikoli však výjimečné.

Ne všechny smečky mají zdroje jako my. Je dobré, když má vlkodlačí smečka peníze. Vlkodlaci musí pracovat na tom, aby udrželi své vlky pod kontrolou, a příliš mnoho stresu všechno jen zhoršuje. Nedostatek peněz stresuje.

Je skutečně obtížné pomáhat lidem, kteří to potřebují, a zároveň nepodporovat lenochy. Adam, jeho zástupce Darryl a Zack, náš jediný submisivní vlk, který by se patrně jako první dozvěděl, kdyby byl někdo ve smečce v maléru (ve všech významech toho slova), jednali nahoře v zasedací místnosti – Adamova kancelář byla pro dva dominantní vlky příliš malá.

Lucii, jediného člověka v místnosti, jsem neslyšela. Byla tam proto, že převzala většinu účetnictví smečky od účetního Adamovy firmy. Mlčela proto, že si na vlkodlaky ještě natolik nezvykla, aby se s nimi hádala. Zack ale uměl docela dobře pochytit, co neříká, a předat to ostatním, takže to docela dobře fungovalo.

Luciin manžel Joel (jeho jméno se vyslovovalo po španělsku Choel) si těžce vzdychl a přetočil se na záda, až mu všechny čtyři tlapy trčely do vzduchu a bokem se opíral o kredenc několik stop od místa, kde jsem seděla u stolu. Joel je další člen naší smečky, který není vlkodlak.

Vypadá černý, na silném slunečním světle je však vidět, že jeho srst je ve skutečnosti žíhaná. Do smečky byl vtažen mojí vinou, i když to zachránilo život mně a zřejmě i jemu. Místo aby se měnil ve vlkodlaka – nebo v kojota jako já – někdy byl člověk, jindy tibicena, obrovská, velice hrůzostrašná bestie, která páchla po síře a ve tmě jí svítily oči. Po většinu času však vypadal jako obrovská kanárská doga, pes, který většině lidí připadal jen o něco méně děsivý než vlkodlaci, obzvláště pokud neměli s vlkodlaky žádné zkušenosti. Doufali jsme, že se naučí proměnu kontrolovat, takže z něj bude většinou člověk a ne pes. Všichni jsme byli vděční za to, že neuvízl v podobě tibiceny.

Vedle něj ležela stočená Cookie, kříženec německého ovčáka, která byla skoro stejně velká jako Joel, a obezřetně mě sledovala. Byla na tom nyní mnohem líp, než když jsem ji uviděla poprvé, jako oběť děsivého týrání, kterou Joel a jeho žena zachránili. Stále se však vyhýbala cizím lidem a každý prudký pohyb pro ni byl důvodem k obavám.

Zrovna, když jsem srovnávala, jestli je výhodnější zvedák se dvěma nebo se čtyřmi podpěrami, vyrušil mě zvuk neznámého auta před domem. Joel, který si ho taky všiml, se překulil. Mužské hlasy v patře zmlkly. Nebylo pochyb o tom, že auto jede k nám, náš dům totiž stál na konci slepé, typicky venkovské silnice.

Nebyl to pošťák ani paní od UPS – jejich auta znám stejně dobře jako vozy ostatních členů smečky.

„Podívám se, o co jde,“ řekla jsem Joelovi a věděla, že mě uslyší i Adam. Byla jsem v půli cesty ke dveřím s Cookie v patách, když někdo zaklepal.

Otevřela jsem dveře a spatřila Izzy, jednu z Jessiných kamarádek, a její matku, která nesla velkou modrozelenou plátěnou tašku. Izzy obvykle přijížděla sama; napadlo mě proto, jestli nemá něco s autem – a jestli bych jí neměla nabídnout, že ji naučím, jak ho opravit.

„Ahoj, paní H,“ řekla Izzy, aniž by mi pohlédla do očí. „Jesse už čeká.“

Jakmile promluvila, Adam a jeho rozpočtová brigáda (jak jim říkal Darryl) se vrátili k práci – i oni Izzy znali. Izzy se protáhla kolem mě a „utekla“ – jinak se to nazvat nedalo – nahoru po schodech. Cookie se vrhla za ní – Izzy byla jedním z jejích oblíbenců.

„Mercy,“ pozdravila mě Izzyina máma. Za boha jsem si nedokázala vzpomenout na její jméno. Zatímco jsem pátrala v paměti, pokračovala: „Napadlo mě, jestli bych vás nemohla na několik minut zdržet. Potřebuju s vámi mluvit.“

Dost mě tím vylekala – jenže Izzy právě vyběhla nahoru po schodech, takže nemohlo jít o rozhovor na téma „Je mi líto, ale když jsou v domě vlkodlaci, pro moji dceru už tu není bezpečno.“ Takové rozhovory se obvykle stejně odehrávají spíše po telefonu.

„Jasně,“ řekla jsem, ustoupila vzad a pozvala ji dovnitř.

„Raději někam ke stolu,“ dodala.

Zavedla jsem ji zpátky do kuchyně, kde se Joel, velký a hrozivý, natáhl na podlaze, takže jediná cesta ke stolu vedla přes něj. Otevřela jsem ústa, abych ho požádala, ať uhne, ale Izzyina máma ho prostě překročila, jako by to byl labrador nebo zlatý retrívr.

Joel na mě pohlédl, mírně uražen její nevšímavostí vůči jeho děsivosti. Pokrčila jsem rameny, omluvně se usmála a rovněž ho překročila. Izzyina máma se posadila ke kuchyňskému stolu a já si sedla vedle ní.

Odstrčila mé katalogy stranou, aby udělala místo, pak vytáhla lesklou, modrozelenou knihu se spirálovou vazbou o velikosti obyčejného notesu se zlatým nápisem „Intrasity Living“ na deskách.

Opatrně ji položila na stůl, jako by to byl poklad, a se vší upřímností řekla: „Život je krátký. A my nemládneme. Co byste dala za to, abyste vypadala o deset let mladší a zároveň si dodala energii? Přesně to pro vás mohou udělat naše vitamíny.“

U svatého Avonu, pomyslela jsem si podrážděně a pobaveně zároveň a uvolnila se, přepadena podomním prodejcem.

Hlasy v patře opět zmlkly, jen na okamžik, a pak Darryl zabručel něco akorát tak tiše, abych to neslyšela. Adam se zasmál a pokračovali v debatě o úrocích. Ponechali mě mému osudu. Krysy.

„Já vitamíny neužívám,“ namítla jsem.

„Nezkusila jste naše vitamíny,“ pokračovala naprosto nevšímavě. „Je klinicky dokázáno…“

„Padají mi po nich vlasy,“ zalhala jsem, ale ona mě neposlouchala.

Zatímco nadšeně štěbetala, donesl se ke mně z Jessina pokoje Izzyin hlas: „Mercy mě bude navěky nenávidět. Máma už obešla všechny své přátele a známé i všechny lidi ve fitku a teď jde po rodičích mých kamarádek.“

„O Mercy neměj strach,“ chlácholila ji Jesse. „Ta se o sebe umí postarat.“ A zavřela dveře. Věděla jsem, že děti jsou natolik lidské, že přes zavřené dveře neuslyší z kuchyně nic tiššího než vřískot a střelbu. A já zatím nebyla ještě natolik zoufalá, abych se uchýlila k jednomu či k druhému.

„Vím, že existují i jiné vitamíny,“ pokračovala Izzyina máma, „ale z dvanácti nejběžnějších značek má jen ta naše potvrzení od dvou nezávislých laboratoří, že naše doplňky neobsahují toxiny ani alergeny.“

Kdyby to nebyla máma Jessiny nejlepší kamarádky, jemně ale důrazně (nebo přinejmenším důrazně) bych ji poslala pryč. Jenže Jesse nemá zase tolik přátel – ta věc s vlkodlaky hodně lidí odradila, a ne všichni z těch, kteří se odradit nenechali, za přátelství stáli.

A tak jsem seděla, poslouchala a vždy ve správnou chvíli přitakávala. Nakonec jsme se přesunuly od vitamínů k líčidlům. Navzdory tomu, co se říká, nosím make-up. Obvykle když má přijet bývalá žena mého manžela.

„Máme také produkt, který dokáže velmi dobře maskovat jizvy,“ řekla mi a významně se zadívala na výraznou bílou jizvu na mé tváři.

Málem už jsem řekla: „Jaká jizva? Kdo má jizvu?“ Ale ovládla jsem se. Nejspíš by jí nedošlo, že cituju Mladého Frankensteina.

„Obvykle se nelíčím,“ řekla jsem místo toho. Cítila jsem téměř neodolatelnou touhu dodat ‚můj manžel nechce, abych přitahovala jiné muže‘ nebo ‚můj manžel tvrdí, že make-up je dílo ďáblovo,‘ pak jsem si ale řekla, že žena, na jejíž jméno si nemůžu vzpomenout, mě asi nezná natolik dobře, aby pochopila, že žertuju.

„Ale drahoušku,“ namítla, „s vaším barevným typem byste s tím správným make-upem vypadala naprosto úžasně.“ A po tomto ne právě vydařeném komplimentu se opět rozjela.

Dobré věci při tom nazývala slovy „přírodní“ a „bylinkový“. Pro špatné měla označení „toxický“. Nikdy nepoužila název žádného konkrétního toxinu, ale můj dům, jídlo a očividně i make-up jich byly plné.

Svět není tak černobílý, pomyslela jsem si, zatímco mluvila. Existuje spousta přírodních věcí a bylin, které jsou smrtící. Kupříkladu uran se vyskytuje v přírodě. Nestarka bílá je natolik jedovatá, že lidé zemřeli po vypití mléka od krav, které ji sežraly. Vidíte? Moje studium historie je užitečné, i kdyby jen proto, abych se nějak zabavila, zatímco jsem nucena poslouchat marketingový proslov.

Izzyina matka myslela svá slova upřímně, věřila všemu, co říkala, proto jsem se s ní nehádala. Proč bych měla narušit její chápání světa a říct jí, že sodík a chlor jsou sice toxické, ale když se spojí v sůl, jsou velmi užitečné? Vsadila bych se, že by jen podotkla, jak škodlivá je sůl.

Zatímco já se v duchu snažila přijít na další jedovaté látky, které mohou být zároveň užitečné, obrátila list – a mě ze zamyšlení vytrhl obrázek na nové stránce. Byl to lístek máty položený na nemožně černém a lesklém kameni uprostřed čisté bystřiny se spoustou umělecky rozstříknutých kapek vody. Vzbudilo to ve mně žízeň – a žízeň mi připomněla alkohol. A přestože od jistého incidentu na vysoké nepiju, zrovna teď bych si dala něco tvrdého.

Načež mě napadlo, že i alkohol je vlastně toxin – a je v mnoha ohledech prospěšný.

„Ach, tohle je moje oblíbená část,“ prohlásila a pohladila uměleckou fotku, „esenciální oleje.“ Poslední dvě slova pronesla stejným tónem, jakým by drak řekl ‚španělské dublony‘.

Sáhla do tašky a vytáhla modrozelenou krabici asi o velikosti bochníku chleba. V kovových embosovaných nápisech vyvedených v krásném kaligrafickém písmu se po víku honila slova ‚Intrasity‘ a ‚Living Essentials‘.

Otevřela krabici a vypustila z ní duchy tisíců vůní. Kýchla jsem, Joel kýchl. Izzyina matka řekla: „Pozdrav pánbůh.“

Usmála jsem se. „Dejž to pánbůh. Děkuju.“

„Nevím, co bych bez esenciálních olejů dělala,“ řekla mi. „Mívala jsem příšerné migrény. Teď si prostě vetřu trochu Gaiina požehnání do kůže na zápěstí a na spáncích a puf, bolest je pryč.“ Vytáhla elegantní čirou lahvičku s jantarově žlutou tekutinou, otevřela ji a podržela mi ji pod nosem.

Nebylo to tak zlé. I když přiznávám, že mi z peprmintového oleje začaly trochu slzet oči. Joel opět kýchl a zaškaredil se na Izzyinu mámu. V patře se ozvalo dávení a hlasitý kašel. Ben tu nebyl a nezdálo se mi, že by Zack byl ten typ. Čekala bych, že Adam s Darrylem jsou vyzrálejší. I kdybych si nebyla jistá, jestli mě provokují či ne, přesvědčilo by mě, jak tiše si počínali, aby je Izzyina matka neslyšela.

Joel na mě pohlédl a pobaveně vyplázl jazyk. Protáhl se, vstal a odklusal nahoru, nepochybně proto, aby se mohl připojit k další rundě zábavy. Dezertér. Čelila jsem teď nepříteli sama.

„Gaiino požehnání obsahuje peprmintový olej,“ oznámila Izzyina matka naprosto zbytečně, právě z něj mi totiž slzely oči, „levanduli, rozmarýn a eukalyptus, všechno jsou to přírodní oleje smíchané dohromady.“ Zavřela lahvičku. „Máme přípravky na nejrůznější neduhy. Můj manžel se na vysoké věnoval atletice a celých dvacet let měl potíže se svěděním v rozkroku.“

Zamrkala jsem.

Snažila jsem se zachovat netečný výraz, a to navzdory smíchu shora. Izzyina matka zatím pokračovala a skutečnost, že některé věci je lepší nechat si pro sebe, jí očividně vůbec nic neříkala. „Vyzkoušeli jsme všechno, abychom to dostali pod kontrolu.“ Chvíli se v krabici přehrabovala a vytáhla několik lahviček, než konečně objevila tu, kterou hledala. „Tady je. Kapka tohohle každý večer po tři dny a svědění bylo pryč. Funguje to i na dermatofytózu, lupénku a akné.“

Upřela jsem pohled na lahvičku, jako bych tak dokázala vyhnat z mysli nepatřičné představy. Naštěstí jsem se s Izzyiným otcem nikdy nesetkala, a teď jsem navrch doufala, že už se s ním ani nikdy nesetkám.

Etiketa na lahvičce hlásala: ‚Léčivý dotyk.‘ Zajímalo mě, jestli manžel Izzyiny matky ví, že jeho žena používá jeho intimní problém při prodeji zboží skoro cizím lidem. Možná by mu to nevadilo.

Otevřela i tuhle lahvičku. Vůně nebyla stejně pronikavá jako u té první.

„Vitamín E,“ řekla. „Tea tree oil.“

„Levandule,“ dodala jsem a její úsměv se rozšířil.

Vsadila bych se, že podomním prodejem vydělá majlant. Byla roztomilá, zapálená pro věc a velmi upřímná.

Vytáhla další lahvičku. „Většina našich esenciálních olejů sestává pouze z jednoho oleje – z levandule, jasmínu, citrónu nebo pomeranče. Ale já si myslím, že kombinované oleje jsou užitečnější. Samozřejmě si je můžete namíchat sama, jenže naše směsi jsou pečlivě odměřeny pro dosažení nejlepšího účinku. Tenhle používám každý den ráno. Prostě se po něm cítím líp; vůně uvolňuje endorfiny a zahání splín.“

„Dobré vibrace,“ okomentovala jsem neutrálně. Nepropadla jsem se zpátky do šedesátých let ani nic podobného; stálo to na etiketě.

Kývla. „V reklamě to přirozeně není, ale moje manažerka si myslí, že ten přípravek nezvedá jen náladu. Řekla mi, že věří, že s ním život běží prostě líp. Dějí se po něm dobré věci.“ Opět se usmála, i když jsem si nevšimla, že by se někdy usmívat přestala. „Měla ho na sobě, když vyhrála tisíc dolarů v loterii.“

Odložila lahvičku a spiklenecky se naklonila blíž. „Slyšela jsem – zatím to ale nikdo nepotvrdil – že žena, která Intrasity založila,“ vyslovila název jako ‚in-trej-sity‘, „Tracy LaBella, je čarodějka. Samozřejmě bílá, která používá svoji moc pro dobro. Naše dobro.“ Zahihňala se, což by u ženy jejího věku mělo působit divně, jenže u ní to bylo okouzlující.

Její slova mě však znepokojila a přiměla mě vzít lahvičku Dobrých vibrací do ruky. Otevřela jsem ji a opatrně k ní přičichla: růže, levandule, citrón a máta. Žádnou magii jsem necítila, a já přítomnost magie obvykle poznám.

LaBella nebylo příjmení žádného z čarodějnických rodů, aspoň pokud jsem věděla, ale překvapilo by mě, kdyby se skutečně jmenovala ‚Tracy Krásná‘.

„A tenhle malý poklad,“ Izzyina matka vytáhla další lahvičku, „patří k mým oblíbeným. Zaručí vám zlepšení vašeho milostného života, a když ne, vrátíme vám peníze. Má váš manžel někdy problém udržet ho nahoře?“ Natáhla prst, nechala ho klesnout dolů a zvedla obočí.

Ticho v patře bylo najednou ohlušující.

„Hm. Ne,“ odvětila jsem. Snažila jsem se odolat, fakt jsem se snažila. A asi bych to i zvládla, kdyby Darryl neplácl: „Dobrá práce, chlape – chvíli jsem si o tebe dělal starosti.“ Jenže on to udělal. A Adam se zasmál, což celou věc zpečetilo.

Povzdychla jsem si a zatahala za imaginární vlákno na nohavici. „Tenhle problém nemá. Můj manžel je vlkodlak, víte? Takže opravdu ne, jestli víte, jak to myslím.“

Uchváceně zamrkala. „Ne. Jak to myslíte?“

„No,“ hlesla jsem a odvrátila se, jako bych se styděla, a zamumlala jsem: „Však víte, co se říká o vlkodlacích.“

Naklonila se blíž. „Ne,“ zašeptala. „Povězte.“

Slyšela jsem, jak se otevřely dveře zasedací místnosti, proto jsem věděla, že vlkodlaci uslyší každé slovo, které si pošeptáme.

Vydechla jsem a znovu se k ní otočila. „Však víte, každou noc, to je v pořádku. A nevadí mi ani každé ráno. Ale třikrát, čtyřikrát za noc? No…“ Zastřeně jsem se zasmála. „Viděla jste mého muže, že ano?“ Adam je nádherný. „Ale někdy v noci… Už nejsem na správné straně třicítky, víte? Někdy jsem unavená. A sotva usnu, už zase do mě dloube.“ Věnovala jsem jí úsměv, který byl, jak jsem věřila, stydlivý a nadějný. „Nemáte něco, co by mi pomohlo s tímhle?“

Nevím, co jsem čekala, že udělá. Rozhodně ne to, co následovalo.

Rázně kývla a vytáhla velkou láhev s nápisem ‚Klidný odpočinek‘ na etiketě. „Otec mé manažerky, Bůh mu dej věčnou slávu, objevil vloni ‚malou modrou pilulku‘. Její matka se s ním po čtyřiceti letech manželství málem rozvedla, než vyzkoušela tohle.“

‚Bůh mu dej věčnou slávu‘ znamenalo, že je mrtvý, ne? Obezřetně jsem vzala láhev do ruky. Ani z ní jsem necítila žádnou magii. Otevřela jsem ji a přičichla si. Zase levandule, jenže tato vůně byla komplexnější. Pomeranč, pomyslela jsem si, a ještě něco. „Co je v tom?“ zeptala jsem se.

„Třezalka, levandule a pomeranč,“ odvětila bryskně. „Není to přímo chemická kastrace, ale vnese vám do života rovnováhu,“ prohlásila a znovu se rozpovídala, jako by pojem ‚chemická kastrace‘ byl běžná věc – a něco, co by žena provedla manželovi.

A to vypadala tak mile a normálně.

Znovu jsem si přičichla k lahvi. Třezalku jsem znala hlavně z knihy o fae, kterou jsem si jednou půjčila. Bylina se dala použít na ochranu osoby nebo domova před různými fae tím, že se rozmístila kolem oken, dveří a komína. Jestli chránila před fae, možná bych si měla udělat zásobu. Třeba bychom ji mohli pěstovat. Díky Luciině péči vypadaly naše záhony lépe než kdy dřív a zmínila se o tom, že by si ráda založila bylinkovou zahrádku. Třezalka je bylina.

Nakonec Izzyina matka dokončila prezentaci a pustila se do tvrdého útoku.

Mám silnou vůli. Nepřemluvila mě, abych taky prodávala výrobky Intrasity všem svým přátelům. Mohla tvrdit, jak chtěla, že nejde o pyramidovou hru, ale přesně o tu tady šlo. Když mi nabídla 10 procent slevu za jména a telefonní čísla mých přátel, napadlo mě dát jí Elizavetino jméno. Nechtělo se mi však poslat milou ženskou za děsivou čarodějnicí. A navíc jsem si nebyla jistá, jestli můžu čarodějnici počítat mezi své přátele.

Dám Elizavetě vědět, že se Tracy LaBella vydává za čarodějku, aby udala své výrobky, a nechám tu starou Rusku, ať se s tím vypořádá sama.

A tak jsem zaplatila plnou cenu za jednu normální a jednu velkou láhev Klidného odpočinku, což bylo vše, co měla Izzyina matka u sebe. Koupila jsem je hlavně proto, že mi to připadalo zábavné, ale také proto, že jsem chtěla zjistit, jaký účinek bude mít třezalka na fae.

Zee a Tad trčeli v rezervaci, takže bych mohla proti fae něco potřebovat.

Taky jsem si koupila malou lahvičku Dobrých vibrací. Neměla jsem to v plánu, ale Izzyina matka mi dala 5 procent slevu, protože ji použila jako tester. Mohla bych ji dát Elizavetě, abych se ujistila, že opravdu není magická. A když ji napřed sama vyzkouším, nikomu tím neublížím.

Až když jsem přikoupila i pomerančový olej, přiznala jsem si, že mě Izzyina matka dostala. Voněl však fakt báječně. Podle Izzyiny mámy měl působit zklidňujícím dojmem – a dal se použít při pečení. Doposud jsem do brownies používala pomerančový extrakt, jenže Izzyina matka tvrdila, že olej je lepší.

Doprovodila jsem ji k východu, zavřela za ní a opřela se zády o dveře. Adam si odkašlal. Když jsem vzhlédla, zjistila jsem, že stojí v půlce schodiště. Opíral se o stěnu s pažemi založenými na hrudi a snažil se tvářit podrážděně. V koutcích očí však měl vrásky smíchu.

„Tak,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Jsem na tebe příliš. Měla jsi něco říct. Možná jsme manželé, Mercy, ale ne je pořád ne.“

Vykulila jsem na něj oči. „Jenom jsem nechtěla ranit tvé city.“

„Když do tebe dloubnu, co?“ Jeho hlas zněl zadumaně. „Vlastně mám chuť do tebe dloubnout hned teď.“

„Hned teď?“ zašeptala jsem zděšeně. Vzhlédla jsem k Jessině pokoji. „Pomysli na děti.“

Naklonil hlavu na stranu, jako by poslouchal. „Ty nic neuslyší.“ Pomalu se vydal dolů ze schodů.

„Pomysli na Darryla, Zacka, Lucii a Joela,“ naléhala jsem upřímně. „Do konce života si ponesou rány na duši.“

„Však víš, co se říká o vlkodlacích,“ opáčil vážně a sešel do přízemí.

Dala jsem se na úprk. Měla jsem ho rovnou za ocasem – obrazně řečeno, samozřejmě. Ocas mám jenom v kojotí podobě.

Oběhla jsem velký jídelní stůl, jenže on se opřel rukou o jeho desku a přeskočil ho. A také Médeu, která vyspávala na zakázaném území. Zasyčela na něj, on ji však ignoroval a pokračoval v pronásledování. Vrhla jsem se pod stůl, vylezla na opačné straně, proběhla kuchyní, uháněla dolů ze schodů a smála jsem se tak moc, že jsem sotva mohla dýchat.

Dohonil mě ve velké rekreační místnosti, kde mi podrazil nohy a zalehl mě na zemi. Políbil mě na bradu, krk, tvář a kořen nosu, až poté na rty. Naši hru mi úplně vyhnal z hlavy (spolu se schopností formulovat srozumitelné myšlenky), takže když řekl „Dloub,“ vteřinu nebo dvě mi trvalo, než mi došlo, o čem mluví.

Donutila jsem se zapomenout na své malátné, chvějící se tělo a místo toho si připomněla, kolik lidí bude vědět, co tady dole děláme. „Ne?“ řekla jsem váhavě.

„Copak se stalo? Nechtěla jsi přece ranit mé city,“ namítl. Přestože byl stejně vzrušený jako já a dýchal namáhavěji, než by po našem malém závodě měl, v očích mu pobaveně jiskřilo.

„Izzy, Jesse, Darryl, Zack, Lucia a Joel, ti se stali,“ odvětila jsem. A jestli byl můj hlas zastřený? No, v mé situaci by měl snad problém zachovat klid každý.

Skulil se ze mě, ale vzal mě za ruku, takže jsme skončili ruku v ruce na zádech vedle sebe na zemi. Rozesmál se jako první.

„Aspoň, že si jako vlkodlak nemusím dělat starosti s intimním svěděním,“ prohlásil nakonec.

„Všechno zlé je k něčemu dobré,“ souhlasila jsem. „Dokonce i vlkodlačí existence má svá pozitiva.“

Předpokládala jsem, že se znovu zasměje. Místo toho mi pevněji stiskl ruku, posadil se a zadíval se na mě. Přitáhl si moji ruku ke rtům a řekl: „Ano.“

Přirozeně jsem ho musela znovu políbit.

*

Naštěstí jsem se neztrapnila, protože po tom polibku jsme šli rovnou nahoru. Samozřejmě že se naše obecenstvo potutelně culilo, ale poněvadž k ničemu nedošlo, zvládla jsem se nečervenat, když se Darryl a Zack chystali k odchodu. Bylo jasné, že zatímco já se loučila s Izzyinou matkou, Adam a ostatní dořešili, co potřebovali.

Darryl mi zdvořile políbil ruku a řekl: „Jsi nekonečně zábavná.“

Zvedla jsem obočí a podívala se na něj, jako bych říkala „Kdo, já?“. To ovšem způsobilo, že se znovu rozesmál a jeho bílé zuby se pobaveně zaleskly. Darryl byl povedenou směsí afrického otce a čínské matky, přičemž z obou ras zdědil ty nejlepší rysy, jež se v něm naprosto dokonale zkombinovaly. Byl to velký chlap, který dokázal působit děsivěji než kdokoli jiný ve smečce, ale s širokým úsměvem na tváři by svým šarmem vylákal koťata z korun stromů.

Zack mě na rozloučenou objal. Byl to náš jediný submisivní vlk, a když se před několika měsíci připojil ke smečce, byl skutečně… lekavý. Jakmile si však na nás zvykl, začal se nás hodně dotýkat. Někteří mužští byli dost zaskočení, když s tím začal, i když v jeho dotyku nebylo nic sexuálního. Nikdo ho nechtěl vidět smutného: šťastný submisivní vlk vyvažoval dominantní samce a zklidňoval rozbouřené emoce. A tak se naučili Zackovy způsoby akceptovat.

Oplatila jsem Zackovi objetí a on mi strčil něco do kapsy. Na dotyk to připomínalo jednu z lahviček, které jsem právě koupila. Pak ustoupil, zadíval se mi vážně do očí a řekl: „Na ochranu před dloubnutím.“

Když vyšel na verandu, s Darrylem si plácli. Adam se rozesmál.

Poté, co jsem zavřela dveře za těmi rošťáky, kteří s námi nebydleli, jsem se otočila a spatřila Lucii, která stála s Joelem po boku ve dveřích kuchyně, paže měla zkřížené na hrudi a široce se usmívala.

Zaškaredila jsem se na ni.

„Žádný strach,“ řekla vážně. „Skoro nic jsem neslyšela, ale Zack mi zdvořile interpretoval, co se děje, abych se necítila odstrčená. Proč jsi ji neposlala pryč rovnou, než se vůbec rozjela?“

„Protože je to Izzyina máma – a taková věc by mohla mít následky pro Jesse,“ odvětila jsem.

„A taky jsi nechtěla ranit její city,“ dodal Adam. „Přesně takhle totiž podomní prodej funguje. A olej jsi koupila proto, abys zjistila, jestli je skutečně magický, protože si o ni děláš starosti.“

Upřímně jsem se mu zadívala do očí. „Ne.“ Poplácala jsem se po kapse. „Pomerančový olej jsem koupila na pečení a tu druhou věc na ochranu před dloubnutím.“

Zvedl obočí. „Takže, kdo ho použije? Ty nebo já?“ zeptal se.

Zamračila jsem se na něj. „To jsem z jejího vyprávění popravdě nepochopila, ale obávám se, že pro tebe by to mohlo mít smrtící následky.“ Když mluvila o otci své manažerky, dodala koneckonců ‚Bůh mu dej věčnou slávu.‘ „Řekla bych, že to funguje tak, že to na sebe natřu já. Budu pak smrdět tak silně, že se ode mě budeš držet dál, dokud tě nepřemůže největší zoufalství.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Adam… Adam se snaží maskovat vojenským sestřihem a šaty, které mají tak trochu špatnou barvu – to mi právě došlo – je ale opravdu krásný. Jako model z časopisu. Já už to většinou nevnímala, jelikož jeho nitro je zajímavější než jeho vzezření, ale když mu zajiskří oči a ve tváři se objeví dolíček…

Odkašlala jsem si. „Dloub?“ řekla jsem.

Lucia se zasmála a zamířila zpátky do kuchyně. „Na to máte pokoj,“ zavolala přes rameno.

Adam? Predátorsky vykročil mým směrem, vtom mu ale zazvonil mobil.

A mně taky.

Zkontrolovala jsem číslo na displeji s úmyslem nechat hlasovou schránku, ať se o to postará. Když jsem však zjistila, kdo volá, zvedla jsem to.

„Tony?“ řekla jsem a trochu se vzdálila od Adama, aby se můj hovor nepromíchal s tím jeho. Adam mluvil s Darrylem, jehož hlas zněl naléhavě.

„Nevím, jestli nám s Adamem dokážete pomoct,“ vyhrkl Tony. Špatně jsem ho slyšela přes kvílení sirén v pozadí. „Máme tady jistou situaci. Na Cable Bridge je něco zatraceně obrovského a požírá to auta.“

‚S Adamem‘ byla zkratka pro ‚prosím, seber vlkodlačí smečku a přijďte se postarat o tu bestii, která tu žere auta.‘ Pokud žádali o pomoc smečku, museli být skutečně hodně v úzkých.

„Mercy,“ řekl Adam, který na rozdíl ode mě zjevně neměl problém sledovat dva rozhovory najednou, „pověz mu, že hned vyrážíme. Darryl a Zack už jsou skoro na místě.“

Zopakovala jsem Adamova slova a dodala: „Hned jsme tam.“

Zavěsila jsem a vyrazila ke dveřím. Most Cable Bridge měl i jiné jméno, které si ale nikdo nepamatoval, a nacházel se deset minut cesty autem od našeho domu.

„Mercy,“ řekl Adam napjatě. Když jsme se naposledy postavili monstru, málem jsem za to zaplatila životem. Trvalo šest týdnů, než jsem se zase normálně udržela na nohou, a nebylo to moje první zranění. Vlkodlaci jsou stokiloví tvorové se zuby a drápy, kteří se hojí skoro stejně rychle, jako si dokážou ublížit. Jenže já jsem stejně zranitelná jako kterýkoli člověk. Moje supersíla spočívá v tom, že se měním v dvacetikilového kojota.

Adam z toho měl pořád ještě noční můry.

Podívala jsem se na něj. „Z tebe bude vlkodlak. Z Darryla taky a předpokládám, že Joel tam bude jako monstrózní tibicena, bude plivat lávu a pouštět hrůzu. Myslím, že budete potřebovat někoho, kdo dokáže křičet věci jako ‚Nestřílejte, to jsou ti dobří.‘“ Zhluboka jsem se nadechla. „Neslíbím ti, že se nezraním. Nebudu lhát. Ale slibuju, že neudělám žádnou hloupost.“

Líce mu zbělely od toho, jak zaťal čelisti. Pomalu kývl, ale v očích měl stíny. Měli jsme dohodu, díky níž jsem se vzdala nezávislosti a důvěřovala mu. Musel mi dovolit být tím, kdo jsem – a ne nějakou princeznou omotanou v bavlnce a postavenou na poličce.

„Dobře,“ řekl. „Dobře.“ Beze studu se svlékl, poněvadž udělat to tady bylo snazší než ve voze. „Joeli? Jdeš?“

Mohutný černý pes, který už teď vypadal větší, přiťapal z kuchyně. Nebyla jsem si jistá, do jaké míry dokáže Joel ovládat svoji podobu, moc dobře však ne. Potřebovali jsme se dostat na most dřív, než začne tavit zařízení vozu – tibicena bylo stvoření zrozené v srdci sopky.

Otevřela jsem dveře, pak jsem se ale zarazila a vyběhla nahoru po schodech. Bez klepání jsem otevřela Jessiny dveře.

„Netvor na Cable Bridge,“ oznámila jsem jí. „Policie nás žádá o pomoc. Zůstaň doma. Buď v bezpečí. Máme tě rádi.“

Nepočkala jsem na odpověď, prostě jsem seběhla zpátky dolů ze schodů. Ostatní už čekali u Adamova černého SUV.

Vyrazili jsme do boje s netvory.

2.

Adam se ještě úplně neproměnil, když jsme na dálnici narazili na kolonu. Dopravní zácpa na této silnici byla neobvyklá, na druhou stranu se totéž dalo říct o netvorovi ničícím auta. Tušila jsem, že mezi těmi dvěma věcmi existuje spojení. Někdy žasnu nad vlastní dedukční schopností.

Zpomalila jsem, pak se ale auta přede mnou přestala hýbat docela. Přešla jsem proto na pohon na všechna čtyři kola a uhnula s SUV na chodník, abych objela to parkoviště, ve které se dálnice proměnila.

Nakonec jsem zajela na opuštěné parkoviště u starého šrotiště a zastavila. Odsud to bude rychlejší pěšky. Jakmile jsem otevřela dveře, uslyšela jsem sirény.

Joel přelezl ze zadního sedadla na místo řidiče. Vyskočil z vozu, který se prudce zakymácel, protože Joel v podobě tibiceny byl těžší než obyčejné zvíře stejné velikosti. Jakmile přistál všemi čtyřmi tlapami na zemi, zažehl oheň ve svém nitru. Kůže se mu rozlámala a rozpraskala a odhalila něco, co prudce žhnulo i na denním světle.

Adam, který byl nyní plně vlkem, vyskočil ven za Joelem. Oklepal se, vyrazil k mostu a Joel a já jsme ho následovali.

Dokonce i po dvou jsem opravdu rychlá, i když jako kojot bych byla rychlejší. Potřebovala jsem ale být oblečená, až budu mluvit s policií – z nějakého důvodu jsem si byla jistá, že nahou by mě nebrali vážně. A tak jsem zůstala člověkem a utíkala s Adamovým stříbřitě černým vlkem po jednom boku a s Joelem, kterého by si už nikdo nespletl se psem, po druhém.

Byli jsme hodně nápadní. Magie smečky funguje pasivně a ztěžuje obyčejným lidem vlkodlaky vnímat. Adam by mohl v pravé poledne pelášit po mezistátní a jen jeden nebo dva lidi by viděli něco jiného než zaběhnutého psa. Zjistili jsme však, že pro Joela to neplatí, třebaže patří ke smečce. Jako by něco v jeho magii chtělo být viděno.

Joelovy oči připomínaly žhavé uhlíky a zářily jako oči pekelného démona z komiksu. Byl větší než Adam a všude tam, kde se nohama dotkl země, po sobě zanechával olejovité skvrny. Lidé si ho všímali. A jakmile si všimli jeho, všimli si i Adama.

Adam byl veřejně známá osoba, a přestože se v celostátních zprávách neobjevoval ve vlčí podobě často, u místních byl i jako vlkodlak celebritou. Byl maloměstský hrdina, už jen proto, že byl tak trochu slavný.

„Hej, Mercy,“ křikl někdo z dvojité kolony aut. „Co se děje? Kdy znovu otevřeš dílnu? Sheba má problém s elektrikou a já tomu nedokážu přijít na kloub.“

„Můj telefon pořád funguje, Nicku,“ zavolala jsem a zamávala, aniž bych se rozhlédla. Nepotřebovala jsem ho vidět, abych ho poznala. Nickova Sheba byl VW brouk s poruchovostí tak pravidelnou, že byla téměř nadpřirozená. „Teď musím pomoct policii s netvorem, který na mostě žere auta.“

„Co že je na mostě?“ zakřičel, ale já jen znovu zamávala, jelikož už jsem byla tak daleko, že i kdybych zařvala z plných plic, neslyšel by mě.

Když jsem však běžela kolem jednoho z aut, vystrčila z něj hlavu nějaká žena a zaječela: „Problém s vlkodlaky, Mercy?“

Ten hlas jsem nepoznávala, avšak já sama jsem v odlesku Adamovy slávy stála tak dlouho, že už jsem ani já nebyla anonymní.

„Ne,“ odvětila jsem. „Myslím, že jde o faeské monstrum.“

Věděla jsem jistě, že Tony by ze mě neměl radost: informovala jsem veřejnost, aniž bych to s ním předem probrala. Ale řekla jsem si, že v éře natáčení na mobilní telefony je obluda, co právě řádí na mostě, už teď na nejlepší cestě ke slávě na YouTube.

Most byl po obou stranách řeky viditelný už zdálky. Tvor dost velký na to, aby „žral auta“, určitě přiláká lidi s kamerami a mobily. Tohle nikdo pod koberec nezamete.

Před námi se objevila budova Lampson Building a tucty modrých a červených majáků policejních aut. Firma Lampson International vyrábí největší jeřáby na světě a sídlo si postavila přímo u Cable Bridge. Čtyřpodlažní budova ze skla a oceli byla nepřehlédnutelná a divná. Vypadala, jako by nějaký obr popadl pyramidu, obrátil ji vzhůru nohama a zase ji zarazil do země.

Policie vztyčila zátarasy. První se nacházel na poslední křižovatce před mostem, aby se na něj nedostala už žádná další auta. Několik policistů v uniformách tu řídilo dopravu. Druhý zátaras stál blíže u mostu, kousek za vchodem do památníku Vietnam Memorial, který stál v kopci za parkovištěm Lampson Building.

První zátaras jsme minuli, aniž by se nás policie pokusila zastavit, i když jsme přitáhli ostré pohledy. Patrně měli plné ruce práce s řízením dopravy, ale postavit se do cesty někomu, kdo běží v doprovodu tibiceny a vlkodlaka, chce taky pořádnou kuráž. Možná poznali Adama.

Terén začal pomalu stoupat směrem k visutému mostu. Odtrhla jsem pohled od policie a dopravní zácpy a upřela ho na most.

Ladně se klenul přes řeku Columbii, měl asi kilometr a půl a byl nejkrásnější ze tří mostů v Tri-Cities a také jediný, přes nějž nevedla dálnice nebo mezistátní silnice. Ze dvou věží v jeho středu se jako závěsy táhly do obou stran tlusté bílé kabely.

Z kennewického břehu jsem viděla pouze vrchol oblouku v půlce mostu, asi tři čtvrtě kilometru daleko. V jízdním pruhu směřujícím do Kennewicku stálo několik aut (většinou) obrácených naším směrem, všechna byla nehybná a zjevně prázdná. To nejbližší, červený Buick, leželo na střeše a chybělo mu jedno zadní kolo. Hádala jsem, že ho něco chňaplo a utrhlo.

Jízdní pruh vedoucí do Pasca na pravé straně byl prázdný až do půlky cesty ke středu mostu. Zbytek vypadal, jako by pětileté dítě v záchvatu vzteku kolem sebe rozházelo autíčka na hraní. Iluzi ještě zesilovala vzdálenost, díky níž vypadala auta mnohem menší, než ve skutečnosti byla: malinká a opuštěná. Byl to falešný obrázek neškodnosti: ve všech těch autech předtím seděli lidé. Viděla jsem dost dopravních nehod na to, abych poznala, ve kterých vozech jsou asi stále těla, která s nekonečnou trpělivostí čekají na to, až zastavíme viníka. Teprve pak se totiž budeme moct postarat o mrtvé.

Naběhla jsem do Adama, který mi zastoupil cestu. Ve vlčí podobě je tak velký, že jsem přes něj při nárazu nepřepadla ani ho nepovalila na zem. Počkal, dokud jsem se nevzchopila, pak se zadíval na policii po naší levici. Všimli si nás, ale až na Tonyho, který se klusem vydal k nám, se nikdo nepohnul. Několik z nich vypadalo potlučeně a v okolí jsem cítila krev. Netušila jsem, jestli patří jim nebo obětem, rozhodně však byla čerstvá.

„Dobrá,“ řekla jsem Tonymu. „Dva vlkodlaci už by měli být na místě. Adam svolal i zbytek smečky, může ale trvat až půl hodiny nebo i víc, než se sem někdo dostane. Co potřebujete?“

„Můžete tu věc zabít? Pokud ne, potřebujeme ji udržet na mostě, dokud nedorazí národní garda – a ta tu podle posledních zpráv nebude dřív než za dvě hodiny,“ řekl Tony ponuře.

Upřel nečitelný pohled na Joela. Toto byl první Joelův veřejný výstup jako člena smečky. Tonymu bylo ke cti, že ho pohled na černého psa, který vypadal jako zformovaný ze žhnoucích uhlíků, rozhodil jen na chvíli. Sice se zarazil, ale hned zase pokračoval.

„Naštěstí to nevypadá, že by se tomu chtělo dolů z mostu. Tady může to monstrum napáchat jen omezené škody, ale dalo jasně najevo, že na mostě zůstává proto, že chce. Všechno, co jsme zatím udělali, ho tak nanejvýš podráždilo.“

Adam na mě ostře pohlédl.

„Postarám se o to,“ souhlasila jsem. „Ty a Joel běžte zjistit, co si na mostě pohazuje s auty.“

Adam vykročil, pak zaváhal a otočil se zpátky; Joel stál pozorně po jeho boku. Můj druh se mi zadíval do očí. Ty jeho byly zlaté a čisté.

„Já vím,“ řekla jsem, neboť jsem cítila jeho emoce, které zpívaly naším poutem druhů. Měl by cítit ty mé, jenže někdy záleží i na slovech. „Taky tě miluju.“

Otočil se a rozběhl se dlouhými, efektivními skoky, které používal na začátku lovu: tempem štvanice. Joel s ním držel krok.

Tony mě vzal za loket a odtáhl mě ke shromážděným policistům. Někteří byli v uniformách, jiní v běžných oblecích, další byli zkrátka v tom, co měli zrovna na sobě, když jim zavolali. Poznala jsem několik tváří i pachů a taky detektiva Willise, který mě sledoval s nečitelným výrazem.

„Nestřílejte po vlkodlacích ani po tibicenovi,“ řekla jsem mu – protože to byl hlavní důvod, proč jsem šla s Adamem. „Jsou to ti dobří.“

„Tibicena?“ Detektiv Willis to neznámé slovo okusil, nedokázalo ho však zaujmout na dlouho. Zadíval se zpátky na most, ne na Adama a Joela, kteří zpomalili, aby využili krytí, které jim poskytovala rozházená auta. „Co nám můžete říct o té věci na mostě? Proč ji nemůžeme zastřelit? Vypadá to, že proti ní kulky nic nezmůžou.“

„Nevím, co je to za stvůru,“ odvětila jsem. „Ještě jsem nedostala šanci si ji prohlédnout. Tibicena je to děsivé stvoření podobné černému psovi, které běží s Adamem. Adam je vlkodlak a tibicena je přítel. Prosím, povězte všem, aby po nich nestříleli, dobře?“

Willis loupl pohledem po Adamovi a Joelovi, pak se zamračil a přimhouřil oči, jako by si teprve teď uvědomil, že Joel není jen divně vypadající vlkodlak. „Ta věc je tibicena? Co je, k čertu, tibicena?“

„Můj přítel,“ odsekla jsem chladně. „Který riskuje život, aby pomohl.“

Willis se na mě zašklebil. „Nechtěl jsem nikoho urazit, Mercy Hauptmanová, takže se hned neježte.“ Zvedl ruku k tváři, stiskl tlačítko, které jsem neviděla, a řekl: „Nestřílejte, opakuju, nestřílejte po tom děsivém černém psovi… psím stvoření. A ani po vlkodlacích. Jsou na naší straně, lidi.“

Tony, který mě doprovodil k Willisovi, řekl pravděpodobně ke mně: „Několik ostřelovačů ze zásahové jednotky máme na střeše Lampson Building a další dva v Crow’s Nest na Clover Island – i když nám to asi k ničemu nebude.“

Clover Island je loďařská a turistická Mekka kousek na západ od mostu, malinký ostrůvek se spoustou lodí, mol, hotelem, kanceláří pobřežní stráže a několika restauracemi. Crow’s Nest – Havraní hnízdo – je jméno restaurace v nejvyšším patře hotelu. „Kvůli silnému větru nemůžou střílet.“ Hlas měl chladný a nevzrušený. „Na pascoské straně řeky je pár střelců. V tuhle chvíli je ale pravděpodobnější, že zastřelíme jeden druhého, než tu věc. A s ohledem na to, jak efektivní proti ní kulky zatím byly, by na tom stejně nezáleželo.“

„Ten netvor je za vrcholem a já ho pořád ještě neviděla,“ řekla jsem. „Jak vypadá?“

„Jako King Kong,“ odpověděl policista, kterého jsem neznala. „Kdyby King Kong byl zelený, porostlý mechem a s nosem posazeným nad očima. A je to určitě kluk, protože choulostivé partie zelené nemá.“

„Má vánoční barvy,“ souhlasila žena, kterou už jsem viděla, ale nikdy nás nepředstavili. „Je červený a zelený.“

„Pak jsi viděla víc než já,“ řekl muž v teplácích s dlouhou šmouhou zaschlé krve na rukávu. „Já měl co dělat, abych odtamtud dostal civilisty.“

„Co ten tvor dělá?“ zeptala jsem se. „Chci říct, proč je pořád na mostě a nejde jinam? Drží ho tam vlkodlaci?“

„Kdyby chtěl dolů,“ řekl onen policista ponuře, „slezl by dolů.“

„Adamovi lidé se ho snaží zaměstnat a daří se jim to,“ ozval se Tony. „Podle pascoské policie ho rozptýlí pokaždé, když ho napadne přece jen někam vyrazit. Opravdu to ale zatím vypadá, že se mu nikam nechce.“

Muž ve zkrvavené mikině opět promluvil. „Jedna z obětí, kterou jsem odtamtud odvedl, řekla, že se ten netvor prostě zastavil a rozběhl se zpátky doprostřed mostu. Párkrát se vydal na naši stranu, párkrát směrem k Pascu – hlavně se ale drží uprostřed.“ Podíval se na mě. „Ta bestie se hnala rovnou na mě, když kolem mě proběhl velký černý chlápek a majzl ji baseballovou pálkou. Já hraju baseball skoro celý život, ještě nikdy jsem ale neviděl žádného člověka takhle se ohnat pálkou. Zlomil ji o něj, což už jsem viděl, jenže nikdy ne takhle. Zachránil mi život a taky čtyřem dalším lidem, kterým jsem pomáhal dolů z mostu. Je to jeden z vašich?“

Darryl. Darryl vozí v autě baseballovou pálku – pálku a taky míček. Ve Washingtonu není legální vozit v autě jenom baseballovou pálku. Darryl ještě v práci nepřiznal, že je vlkodlak. Po dnešku už to asi tajemstvím nebude.

„Asi,“ odvětila jsem.

„Tak proč nemá zuby a chlupy?“ zavrčel někdo jiný.

Otevřela jsem ústa, abych něco vyštěkla, pak jsem ale zjistila, komu hlas patří. Patřil ženě s ovázanou paží v závěsu, která měla půlku obličeje úplně rudou, takže zítra bude černomodrá.

„Neměl dost času,“ vysvětlila jsem jí. „Většině vlkodlaků chvíli trvá, než se promění – deset minut, někdy dokonce patnáct i dvacet. Moji přátelé – ti dva vlkodlaci, kteří se sem dostali před námi – jeli náhodou kolem, když zjistili, co se děje. Zavolali nám, pak vám běželi na pomoc.“

„A díky Bohu za to,“ řekl jeden ze strážníků. Asi jsem ho neměla slyšet, poněvadž si to zamumlal pod nos.

„Druhý se měnil,“ pravil jeden z mužů, který mi připadal povědomý. „Bylo to dost děsivé.“

„Pro vlkodlaka je dost těžké neproměnit se, když se ho něco snaží zabít,“ přiznala jsem. „Ne že by byl vlkodlak během proměny bezmocný, jenom není tak dobrý v boji, protože se nesoustředí.“ A je pro něj těžší kontrolovat se. To však vědět nepotřebovali.

„Doufali jsme, že tu zrůdu dokážete identifikovat,“ řekl Willis. „Abychom věděli, co s ní.“

Už v minulosti jsem pomohla policii s faeskými záležitostmi. Určitě jsem ale nebyla žádný odborník – a moje faeské kontakty nebyly  momentálně po ruce. Samuel a jeho faeská žena Ariana byli v Evropě a ještě asi měsíc, ne-li víc, tam zůstanou. Zee a Tad byli, aspoň pokud jsem věděla, vězněni v rezervaci Walla Walla. Ale nastudovala jsem si nějaké materiály a měla jsem přístup k informacím, k nimž se většina lidí nedostala.

„Pomohlo by, kdybych ho viděla,“ řekla jsem. Zelený, pomyslela jsem si. Na druhou stranu připomíná King Konga, takže jsme měli co dělat s něčím, co vypadalo jako obrovská zelená gorila, dost velká na to, aby si pohazovala s auty. A držela se na mostě.

Zavřela jsem oči a představila si knihu, kterou jsem si jednou vypůjčila a v níž stála spousta podrobností o fae: co jsou zač, co dělají a jak je možné se před nimi chránit. Napsala ji fae – vlastně Samuelova Ariana – takže informace v ní byly docela přesné.

„Troll,“ řekla jsem, když jsem oči otevřela. „Mohl by to být troll. Zelený – jak je vysoký?“ Někteří jsou zelení.

„Jako náklaďák,“ řekl Willis. „Tak vysoký, ne tak velký, i když velký je dost.“

Někdo zakřičel a já se podívala na most. Přímo na vrcholu oblouku jsem zahlédla pohyb – něco zeleného a podobného gorile. Netvor vyskočil do vzduchu, chytil se jednoho z kabelů – ty byly tak tlusté, že já bych je nedokázala obemknout rukama – a začal šplhat vzhůru.

„Tak se na něj podívej,“ vybídl Tony a podal mi dalekohled.

Netvor měl barvu zelené papriky. Řídký, krajce podobný zelený mech… nebo něco takového mu porůstalo ramena a viselo z hlavy. Nebyly to vlasy ani chlupy, ale tomu, kdo by nedržel v ruce dalekohled, by to tak muselo připadat. Menší očka měl posazená kousek pod nosem s širokými nozdrami. Po jejich stranách měl škvíry, takže to vypadalo, jako by někdo vzal ostrý nůž a rozřízl mu obličej. Vnitřní strana škvír byla jasně červená – možná se jednalo o žábry pro dýchání pod vodou. Trollové dávají přednost životu v blízkosti vody, a pokud to jde, tak v okolí mostů. Místa na rozhraní – křižovatky, prahy, mosty – mají svoji magii. Což možná vysvětlovalo, proč zůstával na Cable Bridge, místo aby se přehnal přes policii a vyrazil do Pasca nebo Kennewicku.

Rozhodně to byl kluk a šplhání si fakt užíval. Jsem kožoměnec a vyrostla jsem ve vlkodlačí smečce – nejsem ani trochu stydlivá, pokud jde o některé části těla. Ta jasně rudá barva byla však ve vší té zeleni opravdu, opravdu šokující.

„Jo,“ prohlásila jsem a snažila se působit nevzrušeně, poněvadž by nebylo dobré začít ječet před skupinou policistů, na které jsem se snažila kvůli smečce udělat dobrý dojem. Od chvíle, kdy vlkodlaci vystoupili na veřejnost, museli bojovat o dobrou vůli komunit, v nichž žili. Dobrá vůle je bezpečnější pro všechny. „Je to troll.“

Když jsem si o trollech četla v Arianině knížce, nepřipadali mi zas tak děsiví. Obrázek byl velký asi deset centimetrů na pět. Skutečný tvor mě děsil ze vzdálenosti tři čtvrtě kilometru – při hrubém srovnání s vozy okolo musel být velký jako slon nebo ještě trochu větší.

Žádného z vlkodlaků jsem nikde neviděla – dokonce ani Adama nebo Joela. Z místa, kde jsem stála, jsem viděla most lehce nakloněný, a středová bariéra mezi směry mi blokovala výhled, který mi zbyl mezi rozmačkanými vozy, jimiž byla silnice doslova posetá. Z toho, jak rozčilený se troll zdál, jsem však vyvodila, že vlkodlaci jsou na místě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ohnivý dotyk.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.