Brian Staveley

v nakladatelství FANTOM Print

Císařovy čepele

Prozřetelnost ohně

Poslední smrtelné pouto *

* Připravujeme

FANTOM Print

2017

Copyright © 2014 by Brian Staveley

Cover © Dorothea Bylica

Translation © Petra Kubašková

Map by Isaac Stewart

ISBN 978-80-7398-889-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-890-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Posledně jsem vypisoval seznam jmen.

Vzhledem k tomu, kolik lidí mi pomáhalo – mnoha způsoby –, se mi to zdálo jako správný přístup. Tato kniha je ještě větší, a tak by člověk očekával ještě delší seznam, ještě obsáhlejší rejstřík jmen, ale já jsem začal být vůči seznamům trochu podezíravý.

Vyrobit seznam poděkování ke knize je totéž, jako říkat: vím, co komu dlužím . A pravda je, že nevím, a to ani u poloviny z nich. Za každý skvělý nápad, který můžu vystopovat až ke konkrétní osobě, ke konkrétní konverzaci nad pivem, existují desítky a stovky překrásných myšlenek, které lidé – někteří z nich přátelé, jiní zcela neznámí, někteří písemně, jiní při nezávazné konverzaci – vložili do mé náruče jako miminka.

Vychoval jsem tyto nápady, jako by patřily mně, snažil se o ně dobře postarat, vetknout je pevně do desek této knihy. Některé z nich se mnou dlouhou dobu žily a já si je neuvěřitelně oblíbil, dokonce se k nim choval majetnicky, a sice tak moc, že když už mám tuto oficiální příležitost poděkovat, povím pravdu: Nevím, odkud se všechny vzaly .

Nyní, když míří zpátky do světa, si rád představuji, že ačkoli mohou být nejprve vyplašené, postupně budou víc a víc nadšeny nezměrnou velikostí toho všeho, barvami, svobodou, že možná poznají majestátnost místa, z něhož vzešly. Svět je o tolik větší než lidská mysl, a přestože se mnou tyto myšlenky nějakou dobu žily, nebyl jsem nikdy jejich konečným domovem.

Prolog

Když Sioan vystoupala na vrchol věže a z posledního schodu udělala krok do hořkého nočního chladu, hořel jí v plicích oheň srovnatelný s požárem řádícím dole v ulicích. Výstup trval hodiny – celou polovinu noci. Na strážcích, kteří ji doprovázeli, nebyla námaha vidět, ovšem Aedolianská garda vybíhala po schodech Intařina kopí jednou za měsíc a v plné zbroji. Udržet tempo s císařovnou ve středním věku a třemi malými dětmi jim nedělalo velké potíže. Ona však měla pocit, že co nevidět padne. Každé odpočívadlo ji lákalo, aby zastavila, posadila se, opřela se o dřevěné lešení podpírající schody, zavřela oči a usnula jako zabitá.

Příliš jsem změkla , opakovala si znovu a znovu a sebemrskačství představovalo jediný způsob, jak donutit podlamující se nohy k pohybu. Stala se ze mě zhýčkaná žena, která si žije v bavlnce.

Ve skutečnosti se však daleko víc strachovala o děti než o sebe. Všechny sice již v minulosti zvládly vyšplhat až na vrchol Kopí, ale nikdy v takovém spěchu. Normální výstup zabral možná dva dny, s přestávkami na odpočinek a občerstvení, doprovázený podnosy s jídlem a pohodlnými matracemi, jež sem předem nachystala skupina kuchařů a otroků. Takové výstupy byly příjemné, slavnostní; na takhle zběsilé tempo byly děti příliš malé. Přesto trval Sioanin manžel na svém, a annurskému císaři se neodporuje.

Tohle je jejich město , řekl jí Sanlitun. Srdce jejich říše. Tohle je něco, co musí vidět. Ten výšlap bude nejmenší z obtíží, jakým budou jednoho dne čelit.

Ne že by on sám musel na tu zpropadenou věž šplhat. Letka kettralů, pět mužů a žen v černém a s nelítostnýma očima, hbitě donesla císaře na vrchol Kopí pod svým obrovským, děsivým dravcem. Sioan tu naléhavost chápala. V ulicích běsnily plameny a její manžel potřeboval výhodu k tomu, aby mohl velet reakci. Annur si nemohl dovolit čekat, až císař zdolá tisíce schodů.

Kettralové se nabídli, že se pro Sioan a děti vrátí, ale ona odmítla. Sanlitun sice tvrdil, že ptáci jsou vycvičení, jenže vycvičený není totéž jako domestikovaný a ona nehodlala ani za nic nechat své děti napospas spárům tvora, který dokáže jediným máchnutím rozsápat vola na cáry.

A tak, zatímco císař stál na střeše a udílel rozkazy, aby město přestalo hořet, Sioan se vyvlekla do schodů a tiše proklínala manžela, že trval na tom, aby se k němu připojila, a sebe proklínala za to, že stárne. Aedoliané šli tiše, ale děti, navzdory prvotnímu nadšení, měly co dělat. Adare byla nejstarší a nejsilnější, ale i jí bylo jen deset a ještě ani nevyšplahli o moc výš než nad zašpičatělé střechy jiných, mnohem nižších věží, a už začala lapat po dechu. Kaden a Valyn na tom byli ještě hůř. Schody – lidské dílo vestavěné do průhledného skleněného a železného krunýře prastaré, neuvěřitelné stavby – byly na jejich krátké nožky příliš velké a oba chlapci zakopávali o dřevěné stupně a na holeních a loktech jim kvetly fialové modřiny.

Město beztak shoří, i když manžel naléhá, že musejí spěchat, a je úplně jedno, zda oni čtyři budou přihlížet, či ne. Sioan na každém odpočívadle pobízela děti, aby se zastavily. Adare by však raději padla mrtvá, než aby zklamala otce, a Valyn a Kaden, ač na tom byli bídně, se chmurně plahočili dál a pokukovali po sobě v naději, že zastaví ten druhý, i když to ani jeden z nich nechtěl říci nahlas.

Když se konečně vynořili ze dvířek, vypadali všichni tři, že přepadnou dolů, a přestože byl vršek Intařina kopí obkroužen nízkou zídkou, Sioan stejně ochranitelsky roztáhla paže, když zafoukal vítr. Nemusela se obávat. Aedoliané – Fulton a Birch, Yian a Trell – obestoupili děti v kruhu a i zde je hlídali před nějakou neustálou neviditelnou hrozbou. Otočila se ke svému manželovi, jazyk připravený ke klení, pak ale zůstala tiše zírat na oheň, zuřící dole ve městě.

Samozřejmě to viděli už z vnitřku Kopí – zběsilé červené světlo, rozptýlené skleněnými stěnami – ale z nemožné výšky vrcholku věže vypadaly městské ulice a kanály jako čáry na mapě. Sioan mohla natáhnout ruku a obsáhnout celé čtvrti – Hroby a Dolní trh, Západní boudy a Doky. Nemohla však obsáhnout požár. Když začali stoupat, znělo hlášení, že hoří na západním okraji města, že prý krutý požár zachvátil půl tuctu bloků. Ovšem během jejich nekonečného výstupu se rozšířil, strašlivě se rozšířil a požíral vše na západ od Silnice duchů a potom, rozdmýchán svižným západním větrem od moře, přeskočil na východ směrem ke vzdálenému konci Cesty bohů. Snažila se spočítat spálené domy a zmařené životy. Nepovedlo se jí to.

Sanlitun se při zaklapnutí dvířek otočil. I po letech manželství ji pohled do jeho očí zarážel. Ačkoli Adare a Kaden také měli otcovy žhnoucí duhovky, oheň v dětských očích byl hřejivý, téměř přátelský, jako světlo ze zimního ohníčku nebo sluneční záře. Sanlitunovy oči však zářily ledovým, neochvějným plamenem, světlo bez žáru či kouře. Jeho tvář neprozrazovala žádné city. Jako by strávil půlku noci pozorováním hvězd putujících tmou nebo měsíčního světla rejdícího po vlnách, spíš než zápasem s požárem, jenž hrozil, že pozře jeho město.

Sanlitun popatřil na své děti a Sioan ucítila, jak se Adare po jejím boku narovnala. Dívka se zhroutí později, v soukromí vlastních komnat, ale nyní, v přítomnosti otce, s nohama roztřesenýma námahou po výstupu, se o matku odmítla opírat. Kaden zíral dolů na město s očima navrch hlavy. Jako by byl na střeše sám, sedmileté dítě čelící plamenům úplně samo. Jedině Valyn ji vzal za ruku, jeho malé prstíky vklouzly do jejího stisku a chlapec se podíval na oheň, na otce a zase zpátky.

„Přišli jste včas,“ řekl císař a ukázal na tmavé městské bloky.

„Včas kvůli čemu?“ ptala se naléhavě Sioan a málem se dusila zlostí. „Abychom viděli, jak uhoří deset tisíc lidí?“

Manžel na ni chvíli hleděl, než kývl. „Mimo jiné,“ odvětil tiše, pak se obrátil k písaři po svém boku.

„Ať zapálí další oheň,“ řekl. „Po celé délce Anlatunovy cesty, od jižní hranice města po severní.“

Písař se k úkolu sehnul se soustředěnou tváří, naškrábal písmena na pergamen, chvíli podržel list na vzduchu, aby uschnul, rychle jej svinul, strčil do bambusové tuby a vhodil do roury, vedoucí prostředkem Kopí dolů. Sioan trvalo půl noci, než vylezla na tu proklatou věž; císařovy rozkazy dojdou do paláce pod věží v několika okamžicích.

Když udělil rozkaz, obrátil se Sanlitun znovu ke svým dětem. „Rozumíte tomu?“ zeptal se.

Adare se kousla do rtu. Kaden nic neříkal. Jedině Valyn vystoupil vpřed a zamžoural do větru i do ohně. Otočil se k dlouhým dalekohledům, opřeným ve vidlicích o nízkou zídku, jeden zvedl a přiložil jej k oku. „Anlatunova cesta nehoří,“ protestoval po chvíli. „Oheň je pořád ještě několik bloků na západ.“

Jeho otec kývl.

„Tak proč…“ Odmlčel se s odpovědí ve tmavých očích.

„Zakládáš druhý oheň,“ řekla Adare. „Abys mohl kontrolovat ten první.“

Sanlitun kývl. „Zbraň je štítem. Nepřítel je přítelem. Co je spálené, znovu hořet nemůže.“

Celá rodina dlouho mlčky stála a sledovala, jak si oheň prokusuje cestu na východ. Jen Sioan odmítla dalekohled. Co potřebovala, viděla pouhým okem. Oheň pomalu, nesmiřitelně postupoval, rudý a zlatý a hrozný, až v rovné linii napříč západním koncem města vypukly další požáry, nejprve jako nenápadné body, které se rozšiřovaly, až se západní okraj široké ulice, která bývala Anlatunovou cestou, vznítil jasným plamenem.

„Funguje to,“ řekla Adare. „Nový oheň se pohybuje na západ.“

„Správně,“ řekla odměřeně Sioan, která konečně pochopila, co jim její manžel chtěl ukázat, čemu je chtěl naučit; náhle zoufale zatoužila ušetřit děti té podívané i toho poznání. „Už toho viděly dost.“

Natáhla se, aby sebrala Adare dalekohled, ale dívka s ním ucukla a ještě jednou jej namířila na dvojí oheň.

Sanlitun se podíval do manželčiných zlostných očí a vzal ji za ruku. „Ne,“ řekl tiše. „Ještě neviděly.“

Byl to Kaden, komu to konečně došlo.

„Ti lidé,“ řekl a ukazoval rukou. „Utíkali pryč, na východ, ale teď se zastavili.“

„Jsou v pasti,“ řekla Adare, sklonila svůj dalekohled a otočila se k otci s výčitkou: „Jsou v pasti . Musíš něco udělat!“

„Už to udělal,“ řekl Valyn. Vzhlédl k císaři s hrozivou dětskou nadějí v očích. „Už jsi něco udělal, že ano? Dal jsi rozkaz. Než jsme sem přišli. Nějak jsi je varoval…“

Chlapec nedořekl, protože v těch chladných, žhnoucích očích spatřil odpověď.

„Jaký rozkaz bych dal?“ zeptal se Sanlitun hlasem měkkým a nezastavitelným jako vítr. „Mezi těmi dvěma ohni žijí tisíce lidí, Valyne. Desetitisíce. Mnozí utekli, ale jak bych se dostal k těm, kteří to nestihli?“

„Ale oni uhoří,“ zašeptal Kaden.

Pomalu kývl. „Už teď hoří.“

„Proč,“ řekla naléhavě Sioan, která nevěděla, jestli se jí do očí hrnou slzy pro lidi, uvězněné tam dole ve svých domovech, jejichž křik sem nahoru nedolehl, nebo pro své děti, zděšeně zírající do vzdálených plamenů. „Proč musely tohle vidět?“

„Jednoho dne bude říše jejich.“

„Aby jí vládli, ne aby ji ničili!“

Dál ji držel za ruku, ale nespustil oči z dětí. „Nebudou připraveni jí vládnout, dokud ji neuvidí hořet.“

1

Kaden hui’Malkeenian ze všech sil ignoroval chladnou žulu pod sebou i sluneční žár opírající se mu do zad, když se sunul kupředu ve snaze získat co nejlepší výhled na kamenné domy, postavené nepravidelně pod ním. O kůži se mu otíral svižný vítr, prosycený chladem přetrvávajícího sněhu. Nadechl se, přesunul teplo ze středu těla do končetin a zklidnil třas dřív, než mohl začít. Alespoň k tomu byla jeho léta výcviku u mnichů dobrá. K tomu, a k téměř ničemu jinému.

Valyn se vedle něj ošil a ohlédl se tam, odkud přišli, a pak znovu dopředu.

„Touhle cestou jste se dali, když jste utíkali?“ zeptal se.

Kaden zavrtěl hlavou. „Šli jsme tudy,“ odvětil a ukázal na sever, směrem k velké kamenné věži rýsující se proti nebi, „pod Spárem, potom na východ kolem Buriho seskoku a Černého a Zlatého nože. Byla noc a ty stezky byly děsně příkré. Doufali jsme, že vojáci v plné zbroji s námi neudrží krok.“

„Překvapuje mě, že udrželi.“

„Mě taky,“ přisvědčil Kaden.

Podepřel se na loktech, aby nahlédl přes hřbet skály, ale Valyn ho stáhl zpět.

„Držte se při zemi, Vaše Zářivosti,“ zahuhlal.

Vaše Zářivosti . Ten titul mu pořád zněl divně, nestále a zrádně, jako jarní led na horském jezírku, kdy celý povrch sténá a zároveň se třpytí, připraven prasknout pod vahou první neopatrné nohy. Už to, že ho tak titulovali jiní, bylo dost těžké, ale od Valyna byla ta slova téměř nesnesitelná. Přestože strávili polovinu života odděleně, ačkoli byli oba nyní právoplatnými muži, navzájem si téměř cizí, s vlastními tajemstvími a jizvami, Valyn byl pořád jeho bratr, jeho krev, a všechen výcvik, všechna léta nemohla smazat toho lehkomyslného kluka, kterého si Kaden pamatoval z dětství, parťáka, se kterým hrál na čepele a bandity a honil se s ním po chodbách a síních Paláce úsvitu. Slyšet Valyna používat oficiální titul bylo jako slyšet vlastní vymazanou minulost, zničené dětství nahrazené pouze nesmlouvavým faktem přítomnosti.

Mniši by to samozřejmě schvalovali. Minulost je sen , říkávali. Budoucnost je sen. Existuje jedině teď. Což znamenalo, že ti samí mniši, muži, kteří ho vychovali a vycvičili, nebyli vůbec muži, už ne. Bylo to hnijící maso, mrtvoly rozházené po skalních římsách pod nimi.

Valyn kývl palcem ke skalám, jež je chránily, a vytrhl Kadena z myšlenek. „Jsme ještě pořádně daleko, ale někteří z těch bastardů, kteří pozabíjeli tvé přátele, by mohli mít dalekohledy.“

Kaden se zamračil a soustředil se opět na přítomnost. Možnost použít dalekohled nevzal nikdy v úvahu – další připomínka, jako by potřeboval znovu osvěžit, jak nedostatečně ho jeho klášterní život v Ashk’lanu připravil na tento náhlý příval ošidných proudů světa. Uměl malovat, sedět při meditaci nebo běžet celé dny po drsné stezce, ale malování, běhání a meditace byly mizerné dovednosti, když se měl postavit intrikám mužů, kteří zabili jeho otce, povraždili shinské mnichy a chybělo velice málo, aby zabili i jeho. Nikoli poprvé záviděl Valynovi jeho trénink.

Osm let se snažil potlačit své touhy a naděje, strachy a soužení, vedl zdánlivě nekonečnou bitvu sám se sebou. Shinové znovu a znovu odříkávali své mantry: Hrana naděje je ostřejší než ocel. Chtít znamená strádat. Strachovat se znamená zemřít. V těch slovech bylo daleko víc pravdy, než si Kaden představoval, když jako dítě poprvé přijel do hor, ale jestli za uplynulých pár dní – plných krve, smrti a zmatku – něco poznal, tak hranice té pravdy. Ocelové ostří, jak se ukázalo, bylo ostré až až. Upínat se k vlastnímu já mohlo možná člověka zabít, ale ne když vám někdo jako první vrazí nůž do srdce.

V rozpětí těch několika dní se jeho nepřátelé znásobili a on neustále jen selhával, a tito noví nepřátelé měli na sobě naleštěnou zbroj, v pěstích svírali meče a oháněli se tisíci lží. Jestli má přežít, jestli má zaujmout otcovo místo na Netesaném trůnu, potřebuje se vyznat v dalekohledech a mečích, v politice a lidech, ve všech věcech, jež shinové zanedbali ve své jednosměrné snaze vycvičit ho v prázdném transu jménem vaniate . Zaplnit mezery potrvá léta, a on ta léta neměl. Jeho otec byl mrtvý, nyní již celé měsíce, což znamenalo, že Kaden hui’Malkeenian, ať připraven nebo ne, je annurským císařem.

Dokud mě někdo nezabije , dodal v duchu.

Ta možnost v něm vzhledem k událostem posledních několika dní náhle vyvstala a tyčila se do nesmírné výšky. Dostatečně děsivé už bylo, že přijeli ozbrojení muži s rozkazem ho zabít a zničit klášter, ale to, že se jednalo o jeho vlastní Aedolianskou gardu – řád, který ho měl pod přísahou bránit a ochraňovat – a že jim veleli vysoce postavení Annuřané, muži na samém vrcholku pyramidy říšské politiky, bylo téměř k nevíře. V určitém smyslu se návrat do hlavního města a usednutí na Netesaný trůn jevily jako nejjistější způsob, jak nepřátelům pomoci dokončit, co započali.

Samozřejmě , pomyslel si zatrpkle, že jestli mě zabijí v Annuru, bude to znamenat, že jsem se do Annuru vrátil , což by byl svým způsobem úspěch.

Valyn ukázal k okraji skalnatého srázu, jenž je chránil. „Když se díváte, dívejte se pomalu, Vaše Zářivosti,“ řekl. „Pohyb vábí pozornost lidského oka.“

Alespoň tohle Kaden věděl. Strávil dost času stopováním zatoulaných koček a ztracených koz, aby věděl, jak zůstat nenápadný. Přenesl váhu na lokty a po kousíčkách se vytahoval nahoru, až se jeho oči dostaly nad úroveň nízkého pruhu skály, za nímž se schovával. Dole a trochu na západ, možná čtvrt míle daleko, nejistě přikrčený na úzké římse mezi útesy pod ním a mohutnými, ostře řezanými vrcholky nad ním, stál Ashk’lan, opuštěný klášter shinských mnichů a Kadenův domov.

Přesněji řečeno to, co z něj zbylo.

Ashk’lan, jaký si Kaden pamatoval, býval chladným, ale jasným a úzkostlivě čistým místem, prostá paleta světlého kamene, široké pásy sněhu, ze závratné výšky tekoucí říčky, přelévající se jako jiskřivé stužky, led pokrývající severní útesy, a to vše pod tvrdě modrou tabulí oblohy. Aedoliané ho zničili. Po skalních římsách a balvanech se táhly umouněné šmouhy, oheň zbičoval jalovce v černé pahýly. Refektář, meditační síň a dormitář ležely v rozvalinách. Zatímco chladný kámen stěn odmítl hořet, dřevěné trámy, šindele, okenní rámy a široké borové dveře podlehly plamenům a při pádu s sebou stáhly kusy zdiva. I obloha byla temná, potažená mastným kouřem, stále ještě stoupajícím z trosek.

„Tam,“ řekl Valyn a ukázal na pohyb poblíž severního konce kláštera. „Aedoliané. Utábořili se, asi čekají na Micijaha Uta.“

„To se načekají,“ řekl Laith, který se připlazil k nim. Pilot se zazubil.

Před příchodem Valynovy letky pocházely veškeré Kadenovy znalosti o kettralech, nejtajemnějších a nejvíc smrtících vojácích Annuru, z vyprávění, jež hltal jako dítě, z pohádek, díky nimž si představoval zasmušilé zabijáky s prázdnýma očima, muže a ženy vyžívající se v krvi a ničení. Příběhy měly zčásti pravdu: Valynovy černé oči byly chladné jako prastaré uhlí a Laith – pilot letky – vypadal, že ho vůbec neznepokojuje pohroma dole ani jatka, která nechali za sebou. Byli to viditelně vojáci, disciplinovaní a dobře vycvičení, a přesto se Kadenovi zdáli čímsi mladí. Laithův nenucený úsměv, jeho zjevná záliba v rozčilování Gwenny a provokování Annick, způsob, jakým si bubnoval do kolene, kdykoli se začal nudit, což bylo často – to vše bylo chování, které by z něj shinové vytloukli ještě před druhým rokem stráveným zde. Bylo víc než zřejmé, že Valynova letka umí létat a zabíjet, ale Kaden se přistihl, že si dělá starosti a přemýšlí, zdali jsou opravdu připraveni na obtížnou cestu, která je čeká. Ne že by byl on sám připravený, ale bylo by milé myslet si, že alespoň někdo má situaci pevně v rukou.

Z nepřátel už se Kaden alespoň nemusel obávat Micijaha Uta. Kdyby Kaden neviděl tělo, asi by stěží uvěřil, že statného Aedoliana ve zbroji skolila žena ve středním věku, vyzbrojená jen párem nožů. Ten pohled mu přinesl jistou míru uspokojení, jako by mohl ocelí a mrtvým masem poněkud vyvážit zbytek masakru.

„Chce se někdo vplížit do jejich tábora s Utovým tělem?“ zeptal se Laith. „Mohli bychom ho někde opřít, aby to vypadalo, že pije nebo si odskočil na malou? Schválně, jak dlouho jim potrvá, než si všimnou, že ten parchant nedýchá?“ S povytaženým obočím se podíval z Valyna na Kadena. „Ne? Kvůli tomu jsme sem nešli?“

Jejich skupinka se vrátila do Ashk’lanu toho dne ráno, přiletěla z ubohého tábořiště v srdci Kostěných hor, ze stejného, kde bojovali se svými pronásledovateli a pozabíjeli je: zrádce mezi Aedoliany i kettraly. Cestou mezi nimi vzplála žhavá debata: vesměs se shodli, že někdo tam jít musí, aby se porozhlédl po přeživších a zjistil, zda se dá něco vyzvědět od annurských vojáků, kteří zůstali pozadu, když Ut a Tarik Adiv zahnali Kadena vysoko do hor. Neshodli se však na tom, kdo by se tam měl vypravit.

Valyn nechtěl riskovat nikoho mimo svou letku, ale Kaden poukázal, že jestli chtějí kettralové použít křivolakou síť kozích stezek obklopující klášter, potřebují mnicha, který se tu vyzná. Jasnou volbou byl pochopitelně Rampuri Tan – znal Ashk’lan lépe než Kaden, nemluvě o tom, že na rozdíl od Kadena uměl doopravdy bojovat – a starší mnich, navzdory Valynovým pochybnostem, vypadal, že svou účast pokládá za hotovou věc. Pyrre mezitím argumentovala, že je hloupé se na to místo vracet.

„Mniši jsou mrtví,“ poznamenala, „nechť Ananshael osvobodí jejich čisté duše. Šťouráním do těl jim už nemůžete pomoct.“

Kaden se zamyslel, jaké to je být asasínem, uctívat Pána hrobu, muset žít tak blízko smrti tak dlouho, že to již nevyvolává žádnou hrůzu ani zamyšlení. Přesto to nebyla těla, pro co se chtěl vracet. Existovala šance – i když malá – že vojáci některé z mnichů zajali a nezabili. Nebylo jasné, co by Kaden mohl udělat, kdyby tomu tak bylo, ale kettralové v jeho zádech by snad mohli jednoho, dva z nich zachránit. Přinejmenším se může podívat.

Tan přešel poznámku jako sentimentální hloupost. Důvodem k návratu bylo sledovat zbývající Aedoliany, vyzvědět jejich záměry; Kadenovy pocity viny prý jasně vypovídají o tom, jak nedosáhl pravého odstupu. Možná měl starší mnich pravdu. Pravý shin by vyrval dusivou tíseň, objímající jeho srdce, i s kořeny, jeden po druhém by odsekal otravné háčky emocí. Jenže shinové byli až na Tana a Kadena mrtví: dvě stovky mnichů, povražděných v noci kvůli němu; muži i chlapci, jejichž jediným cílem byl prázdný klid vaniate , upáleni či zmasakrováni ve spánku, aby se tak přikryla annurská vzpoura. Ať už v Ashk’lanu čekalo cokoli, stalo se to kvůli Kadenovi. Musí se vrátit.

Zbytek byl jednoduchý. Valyn velel letce, Valyn poslouchal císaře, a tak přes Tanovy a Pyrreiny námitky a přes vlastní obavy Valyn sklonil hlavu, poslechl a vzal Kadena s sebou se zbytkem letky, aby zjistil, co zbylo z jeho horského domova. Přistáli s ptákem o kus dál na východ, kam nebylo z kláštera vidět, a zbývající míle urazili pěšky. Trasa byla snadná, většinou z kopce, ale jak se blížili, rostlo v Kadenových prsou napětí.

Aedoliané se neobtěžovali své vraždění skrýt. Nebylo potřeba. Ashk’lan vězel kus za hranicemi říše, pro Urghuly příliš vysoko v horách, pro Edišany moc jižně, pro kupce a obchodníky moc daleko odkudkoli, a tak se těla v hnědých hábitech válela na hlavním nádvoří, některá spálená, jiná podřezaná na útěku, a krvavé skvrny na kamenech už zaschly.

„Spousta mnichů,“ poukázal Laith a kývl ke klášteru. „Všichni mrtví.“

„Co tamti?“ zeptal se Valyn a ukázal na řadu postav, sedících se zkříženýma nohama na vzdálené straně skalní římsy a zírající do stepí. „Jsou naživu?“

Laith pozvedl dalekohled. „Ne. Probodnutí. Přímou ranou do zad.“ Zakroutil hlavou. „Nevím, proč tam sedí. Nikdo je nesvázal.“

Kaden se na shrbené muže chvíli díval, potom zavřel oči a představil si v hlavě výjev.

„Neutekli,“ řekl. „Hledali útočiště ve vaniate .“

„Jo…“ protáhl pilot skepticky. „Nevypadá to, že by ho našli.“

Kaden zíral na mrtvé a vzpomínal na úžasnou absenci emocí v tomto transu: žádný strach, vztek ani starost. Snažil se představit, co cítili, když tam tak seděli a dívali se do rozlehlé zelené stepi, zatímco několik kroků za nimi hořel jejich domov. Jak se dívali na chladné hvězdy, zatímco čekali na nůž. „ Vaniate by tě mohlo překvapit,“ řekl tiše.

„No, překvapení mě už začínají unavovat,“ zamručel Valyn. Převalil se na bok, aby se podíval na Kadena, a Kaden opět shledal sám sebe, jak se snaží pod jizvami a tržnými ranami za těma nepřirozeně černýma očima najít bratra, jehož kdysi znal. Valyn dítě byl samý úsměv a smích, ale Valyn voják vypadal napjatě, ztrápeně, uštvaně, jako by nedůvěřoval ani samotnému nebi nad hlavou, pochyboval o své vlastní pomlácené ruce a holém meči v ní.

Kaden znal ten příběh v hrubých rysech, jak i Valyn byl vystopován těmi, kdo chtěli vyhubit rod Malkeenianů. Určitým způsobem to měl Valyn ještě horší než Kaden. Aedoliané sice udeřili náhle a brutálně do srdce Ashk’lanu, ale vojáci byli pro Kadena cizí, tudíž pocit nespravedlnosti a zrady zůstal abstraktní. Valyn však viděl, jak byla jeho nejbližší přítelkyně zavražděna jeho kolegy vojáky. Sledoval, jak ho vojenský řád, jemuž zasvětil svůj život, zklamal – zklamal, nebo zradil. Kaden si stále lámal hlavu nad možností, že samotné Hnízdo, velitelství kettralů, je do té vzpoury nějak zapleteno. Valyn měl dost důvodů k únavě i ostražitosti, a přesto v tom pohledu bylo ještě něco jiného, něco, co Kadena znepokojovalo, temnota hlubší než zármutek a utrpení.

„Počkáme tu,“ pokračoval Valyn, „mimo dohled, dokud se Annick, Talal a Gwenna nevrátí. Jestli nenajdou žádné mnichy, živé mnichy, odtáhneme, kudy jsme přišli, a vrátíme se na tom ʾKentem podělaném ptákovi.“

Kaden kývl. Napětí z toho místa se mu usadilo hluboko v žaludku jako pevný uzel ztráty, zármutku a zlosti. Začal ho rozplétat. Trval na tom, že se vrátí pro přeživší, ale vypadalo to, že žádní nejsou. Z toho pramenící emoce mu k ničemu dobrému nesloužila; vlastně jen zamlžovala jeho úsudek. Jak se však snažil soustředit na svůj dech, v hlavě mu překvapivě hbitě a detailně vyplouvaly tváře Akiila, Patera a Sciala Nina. Někde tam dole, mezi zpustošenými budovami, leželi všichni, koho znal, a všichni, kromě Rampuriho Tana, kteří znali jeho.

Někdo jiný, někdo bez shinského výcviku, by možná našel útěchu v jistotě, že se ty tváře časem rozplynou, že vzpomínky se rozmažou, ostré hrany ztupí; jenže mniši ho učili nezapomínat. Vzpomínky na jeho povražděné přátele zůstanou navždy živé a bezprostředně k mání, siluety jejich bezvládně ležících těl se udrží v jeho mysli jako vyryté do odporných detailů. A proto musíš odtrhnout pocit od faktu , pomyslel si chmurně. I této dovednosti ho shinové naučili, aby vyvážila tu druhou.

Za ním se ozvalo šoupání látky o kámen. Otočil se a našel Annick a Talala, odstřelovačku a lícha letky, jak se blíží, smýkají se břichem po širokých kamenných plochách, jako by se pro ten pohyb narodili. Doplazili se přímo za Valyna, odstřelovačka okamžitě vložila šíp do luku a Talal jen zavrtěl hlavou.

„Je to špatné,“ řekl tiše. „Žádní zajatci.“

Kaden o líchovi mlčky uvažoval. Překvapilo ho zjištění, že muži a ženy, které by jinde v Annuru upálili zaživa nebo ukamenovali pro jejich nepřirozené schopnosti, otevřeně sloužili u kettralů. Kaden po celý život poslouchal, jak jsou líchové nebezpeční a nestálí, jejich mysl pokřivená divnými schopnostmi. Jako všichni ostatní vyrostl na příbězích o líších pijících krev, o líších, kteří lžou a kradou, o jejich hrozných pánech jménem Atmani, kteří ve své aroganci rozbili na kusy samotnou říši, za jejíž vládce se považovali.

Další věc, o které toho vím příliš málo , připomněl si Kaden.

Za ty krátké, napjaté dny, jež uběhly od masakru a záchrany, se pokoušel s Talalem mluvit, něco se o tom muži dozvědět, ale kettralský lích byl tišší a rezervovanější než zbytek Valynovy letky. Ukázalo se, že je neskonale zdvořilý, ale Kadenovy otázky sklidily malou úrodu a po desáté nebo dvanácté vyhýbavé odpovědi Kaden rezignoval a místo mluvení raději pozoroval. Než vzlétli, sledoval Talala, jak si potírá lesklé kruhy v uších uhlím z ohně, potom náramky, prsteny a mne kov v prstech s černým popelem tak dlouho, dokud nebyl skoro stejně tmavý jako jeho kůže.

„Proč si je prostě nesundáš?“ zeptal se Kaden.

„Nikdy nevíš,“ odvětil Talal s pomalým kroucením hlavou, „co by se ti kdy mohlo hodit.“

Jeho zřídlo , uvědomil si Kaden. Každý lích měl zřídlo, zdroj, z něhož čerpal svou moc. Vyprávělo se o mužích, kteří dokázali vytáhnout sílu z kamene, o ženách, které dokázaly využít něčí svíravou hrůzu ve svůj prospěch. Kovové kruhy vypadaly dost neškodně, ale Kaden se přistihl, že na ně zírá, jako by to byli jedovatí skalní pavouci. Bylo těžké vyřadit emoce, vidět toho muže takového, jaký je, ne jak by ho vylíčily pověsti. Byl fakt, že Talal se zdál ze všech členů Valynovy letky nejvyrovnanější, nejuvážlivější. Jeho schopnosti byly znepokojivé, ale Valyn vypadal, že mu důvěřuje, a Kaden neměl tolik spojenců, aby si mohl dovolit předsudky.

„Mohli bychom celý týden strávit honěním se po skalách,“ pokračoval Talal a ukazoval na zubaté útesy. „Možná že pár mnichů před kordonem uniklo – znají tu oblast, byla noc…“ Podíval se na Kadena a odmlčel se, v očích cosi jako soucit.

„Celý jihovýchodní kvadrant je čistý,“ řekla Annick. Jestli si Talal dělal starosti o Kadenovy pocity, odstřelovačka působila lhostejně. Mluvila odměřeně, úsečně, téměř znuděně, zatímco ty její ledově modré oči zkoumaly okolní skály a nikdy si nedávaly oddych. „Žádná stopa. Žádná krev. Útočníci byli dobří. Na Aedoliany.“

To byl výmluvný žert. Aedoliané patřili k nejlepším annurským vojákům, pečlivě vybíraným a poctivě trénovaným, aby chránili vladařskou rodinu a další důležité návštěvníky. Kaden netušil, co podnítilo zrovna tuhle skupinu ke zradě, ale Anničino zjevné opovržení hodně vypovídalo o jejích vlastních schopnostech.

„Co tam dole dělají?“ zeptal se Valyn.

Talal pokrčil rameny. „Jedí. Spí. Čistí zbraně. Ještě to nevědí o Utovi a Adivovi. Nevědí, že jsme dorazili, že jsme při honičce za tebou zabili vojáky.“

„Jak dlouho zůstanou?“ zeptal se Kaden. Masakr se zdál absolutní, ale nějaká část jeho já stejně chtěla sejít dolů, projít sutiny a podívat se na tváře zavražděných.

„Nedá se říct,“ odvětil Talal. „Nemůžou vědět, že menší skupina, ta, která šla po tobě, je po smrti.“

„Určitě mají protokol,“ odtušila Annick. „Dva dny, tři dny, než po nich začnou pátrat nebo odejdou.“

Laith protočil oči. „Možná to pro tebe bude šok, Annick, ale někteří lidé nejsou otroci protokolu. Možná že ve skutečnosti žádný plán nemají .“

„Právě proto bychom je zabili,“ odvětila odstřelovačka mrazivým hlasem, „kdyby došlo na souboj.“

Valyn zakroutil hlavou. „K souboji nedojde. Tam dole musí být tak sedmdesát, osmdesát mužů…“

Valynova slova přerušilo tiché, ale hutné nadávání zezadu.

„Ten ʾKentem olízaný a Hullem opíchaný parchant,“ prskala Gwenna a skutálela se hladce přes skalnatý hřbet do nízkého, pohotového podřepu. „Zkurvysyn jeden, prdel vylízaná.“

Valyn se k ní otočil. „Mluv potichu.“

Rusovlasá žena nad jeho napomenutím jen mávla rukou. „Jsou čtvrt míle od nás, Valyne, a vítr fouká obráceně. Mohla bych zpívat ʾShaelem zplozenou kettralskou útočnou hymnu a řvát u toho na lesy, a stejně by si nevšimli.“

I tohle odmlouvání Kadena překvapilo. Vojáci, které si pamatoval z Paláce úsvitu, byli samé prkenné salutování a bezpodmínečná poslušnost. Zdálo se sice, že Valyn má poslední slovo v rozhodnutích týkajících se své letky, ale jinak nikdo nešel pro vzdorovité slovo daleko. Obzvlášť u Gwenny to vypadalo, že má k neposlušnosti blízko. Kaden viděl v bratrově tváři podráždění, napětí kolem očí, zatnutou čelist.

„O  kterém bastardovi je řeč teď?“ zeptal se Laith. „Poslední dobou se jich vyrojilo nějak moc.“

„Ten debžotek Adiv,“ řekla Gwenna a trhla hlavou k severozápadu. „Ten s páskou přes oči a vybraným chováním.“

„Mizran, nejvyšší rádce,“ přerušil je Kaden tiše. Byl to jeden z nejvyšších postů v říši, nevojenská pozice. Kaden byl i před zradou překvapen, když ten muž přijel s kontingentem Aedolianů. Teď to bylo jen o důkaz navíc – jako by ještě nějaké potřeboval –, že spiknutí proniklo do nejdůvěryhodnějších kruhů v Paláci úsvitu.

„Ať už dělá cokoli,“ odvětila Gwenna, „je tam, na nohou, a je na své mizerné cestě pryč z hor. Nemohl minout našeho ptáka o víc než pár stovek kroků.“

Valyn nasál vzduch mezi zuby. „No, věděli jsme, že Tarik Adiv je naživu, když jsme nenašli tělo. Teď víme, kde se nachází. Nějaké stopy po Balendinovi?“

Gwenna zakroutila hlavou.

„To je aspoň něco,“ odvětil Valyn.

„Fakt?“ zeptal se Laith. „Balendin je bezpochyby z těch dvou ten nebezpečnější.“

„Proč to říkáš?“ zeptal se Kaden.

Laith zůstal zírat. „Je to kettral,“ odpověděl nakonec, jako by se tím vše vysvětlovalo. „Trénoval s námi. A je to lích.“

„I Adiv je lích,“ podotkl Talal. „Díky tomu s Kadenem drželi krok v horách, díky tomu ho vystopovali.“

„Myslel jsem, že ho stopovali pomocí těch ʾShaelem zplozených pavoučích potvor,“ řekl Laith.

Talal kývl. „Ale někdo je musel ovládat, manipulovat jimi.“

„Nezáleží na tom jak,“ řekl Valyn. „Právě teď je Balendin nezvěstný a Adiv je tady. Pracujme s tím, co máme.“

„Mám ho na očích,“ řekla Annick.

Zatímco mluvili, odstřelovačka se tiše přesunula na skryté místo mezi dvěma balvany a už měla napůl nataženou tětivu.

Kaden riskl pohled přes okraj skály. Nejdřív neviděl nic, potom si všiml postavy, pajdající dolů odvodňovací strouhou o tři sta kroků dál. Na tu dálku nerozeznával rádcovu tvář, ale červený plášť byl nezaměnitelný, zlato na manžetách a límci notně zašpiněné, přesto se lesknoucí v poledním světle.

„Má dobrý čas,“ poznamenal Talal.

„Měl noc, den, další noc a ráno,“ řekla Gwenna pohrdavě. „Není to víc než sedmdesát mil od místa, kde jsme ho ztratili.“

„Jak jsem řekl,“ odvětil Talal. „Dobrý čas.“

„Myslíš, že podváděl?“ zeptal se Laith.

„Myslím, že je lích,“ řekl Talal.

„Takže… ano,“ shrnul to pilot se širokým úsměvem.

„Připomeň mi, abych ‚nepodváděl‘,“ odvětil Talal a upřel na pilota nehybný pohled, „až budeš příště v úzkých.“

„Sejmout ho?“ zeptala se Annick. Tětivu teď měla u ucha, a přestože tah musel být nesmírný, zůstávala nehybná jako kámen.

Kaden se znovu podíval přes okraj. Na tuhle vzdálenost sotva rozeznal pásku zakrývající Adivovy oči.

„Není moc daleko?“

„Ne.“

„Vystřel, Annick,“ řekl Valyn a obrátil se ke Kadenovi. „Zvládne to. Neptej se mě jak.“

„Počkejte,“ odvětila odstřelovačka po pauze. „Právě zachází za nějakou skálu.“

Kaden se podíval z Annick na Valyna, potom k malé soutěsce, kam Adiv zmizel. Po těch hodinách ležení na břiše, čekání a sledování se věci odehrávaly znenadání příliš rychle. Myslel, že po dlouhém čekání bude následovat konverzace, debata, shrnutí faktů a výměna názorů. Najednou však bez jakékoli diskuze zemře člověk, zrádce a vrah, ale pořád člověk.

Kettralové nevypadali, že by je to rozhodilo. Gwenna a Valyn zírali přes skálu; mistryně demolic dychtivě, Valyn tiše a soustředěně. Laith se snažil uzavřít sázku s Talalem.

„Vsadím se s tebou o stříbrný měsíc, že ho zabije první ranou.“

„Proti Annick se nevsázím,“ odvětil lích.

Pilot zaklel. „Jaký kurz nabídneš, abych změnil stranu? Deset ku jedné na to, že mine?“

„Dejme padesát,“ řekl Talal, opřel si holou hlavu o kámen a pozoroval oblohu.

„Dvacet.“

„Ne,“ řekl Kaden.

„Fajn. Pětadvacet.“

„To ne patřilo té sázce,“ pokračoval Kaden a položil Valynovi ruku na rameno. „Nezabíjejte ho.“

Valyn se odvrátil od údolí a pohlédl na Kadena. „Cože?“

„Pro sladkou lásku ʾShaelovu,“ zavrčela Gwenna. „Kdo velí téhle letce?“

Valyn Gwennu ignoroval. Místo toho zavrtal černé oči, jež pily světlo, do Kadena. „Za tímhle vším je Adiv, Vaše Zářivosti,“ řekl. „On a Ut. To oni zabili mnichy, snažili se zabít vás, nemluvě o faktu, že jsou zcela jasně zapleteni do vraždy našeho otce. Když je Ut pryč, bude tam dole hlavním velitelem Adiv. Když ho zabijeme, utneme bestii hlavu.“

„Už ho zase mám,“ řekla Annick.

„Nestřílej,“ trval Kaden na svém, vrtěl hlavou a snažil se uspořádat myšlenky. O několik let dříve, když se snažil chytit zatoulanou kozu, mu uklouzly nohy nad Bílou řekou a skutálel se ze skal do proudu. Ze všech sil se snažil dýchat, udržet hlavu nad valící se hladinou, odrážet se od špičatých kamenů, které se před ním zjevovaly, a celou dobu věděl, že má necelou čtvrtinu míle, aby se dostal z proudu dřív, než ho to přehodí přes útes. Naléhavost toho momentu, neschopnost se zastavit, popřemýšlet, ta absolutní nutnost akce ho děsila, a když se konečně chytil spadlé větve a vyškrábal se nahoru a ven z vody, ten pocit ho zanechal rozklepaného na břehu. Shinové ho učili hodně o trpělivosti, ale téměř nic o spěchu. Teď, když se na něj upíraly oči celé letky, když uhlem pomazaný hrot Anničina šípu mířil na Adiva, pocítil ten hnusný, nevyhnutelný úprk vpřed znovu naplno.

„Ještě pár vteřin,“ řekla Annick, „a bude v táboře. Potom bude těžší ho trefit.“

„ Proč ?“ ptal se naléhavě Valyn a zíral na Kadena. „Proč ho chceš živého?“

Kaden srovnal rozvířené myšlenky do jednoho proudu, a ten následně nasměroval do řeči. Nebude mít druhou šanci říct to, co říct chce. Jakmile ten šíp vyletí, nedá se přivolat zpět.

„Známe ho,“ řekl pomalu. „Potřebujeme ho. Tam v Annuru můžeme sledovat, s kým mluví, komu důvěřuje. Pomůže nám to odhalit spiknutí.“

„Jo,“ odsekla Gwenna, „a možná cestou zavraždí ještě pár dalších lidí.“

„Ztrácím ho,“ řekla Annick. „Rozhodněte se teď.“

„U ʾShaela,“ zabručel Laith. „Tak už ho prostě zabijte. Detaily můžem dořešit později.“

„Ne,“ řekl tiše Kaden, který chtěl, aby jeho bratr prohlédl za přítomnost, pochopil logiku věci. „Ještě ne.“

Valyn se dlouho díval Kadenovi do očí, čelist sevřenou, oči přimhouřené. Nakonec kývl. „Odstup, Annick. Máme své rozkazy.“

2

„Plán je možná příliš vznešené slovo,“ řekla Pyrre a opřela se o velký balvan, hlavu zvrácenou, oči zavřené, „ale ráda bych si myslela, že máme jakousi nejasnou chuť.“

Zpátky z kláštera se dostali snadno, opět se připojili ke skupině ve skryté soutěsce, kde se utábořili. Ostatní kettralové si kontrolovali zbraně, dva mniši seděli se zkříženýma nohama na hrubém kameni, zatímco Triste si dloubala prstem dlouhý strup na tváři a její oči těkaly z jedné osoby na druhou, jako by si nebyly jisté, kam se dívat, komu důvěřovat.

Valyn dívku chvíli zkoumal, znovu zcela překvapen tokem událostí, který zavedl takto křehkou, strhující mladou ženu na toto místo a sevřel ji do stejných osidel jako vojáky a mnichy. Kaden řekl, že je to konkubína. Adiv ji nabídl Kadenovi jako dar, který měl zabavit nového císaře, zatímco se ho Aedoliané chystali zavraždit. Triste evidentně nebyla součástí komplotu, ale jako odvedení pozornosti fungovala výborně. Valyn měl pocit, že by se na ni mohl dívat navěky, ona však nebyla ta, na niž bylo nutné se dívat. S námahou přesunul pohled k Pyrre Lakaturové.

Valyn si tu ženu prohlížel a snažil se zjistit, o co jí jde. Lebku si vždycky představoval jako hrozivý zrcadlový obraz kettralů – samé čepele, černá barva a strohá výkonnost. Přinejmenším čekal, že zabijáčtí kněží Pána hrobu budou impozantní. Pyrre však připomínala spíše manželku dekadentního atrepy. Ta žena byla elegantní, téměř okázalá; na jejích prstech se třpytily prsteny, vlasy měla převázané pestrobarevným šátkem, který skrýval šediny na skráních, a její tunika a kamaše, ačkoli zle poničené násilím předchozího týdne, byly střižené z jemné vlny, aby lichotily její siluetě. Nevypadala jako zabiják, na první pohled ne, ale když jste se dívali pozorně, nějaké náznaky se přece jen našly: jak snadno držela nože, jak pohotově střídala standardní a rabinský úchop; jak vždycky zaujímala taktickou pozici, jako třeba teď, s útesem nebo balvanem za zády; její zjevná lhostejnost ke krveprolití předchozích dnů.

A pak tu byla její vůně. Valyn stále ještě nedokázal pojmenovat některé z věcí, které cítil od chvíle, kdy vyšel z Hullovy díry. Slarní vejce ho změnila; vejce je změnila všechny. To byl evidentně účel závěrečného kettralského testu, důvod, proč byli všichni kadeti posláni slepí a krvácející do té nekonečné jeskyně na Irsku, aby ve tmě hledali vejce těch obludných plazů. Vejce zvrátila účinek jedu, ale uměla víc, mnohem víc. Jako zbytek kettralů viděl pak i každý člen Valynovy letky v šeru a slyšel věci na pokraji slyšitelnosti. Všichni byli silnější než předtím, taky odolnější, jako by se jim do kůže vtiskla část slarní šlachovité síly, když se zmocnili vajec a pili. Avšak jen Valyn našel tmavé vejce, to, jež chránil sám král slarnů. Jedině Valyn vypil ten odporný černý patok, zatímco se jeho otrávené tělo třáslo.

Stále se snažil usilovně pochopit, co to s ním udělali. Stejně jako jiní shledal, že jeho zrak a sluch se náhle, i když jen nepatrně, zlepšil. Slyšel, jak o sto kroků dál padají malé kamínky dolů z útesu, rozeznal křídla jestřábů kroužících nad hlavou… ale bylo toho víc. Jeho srdce někdy sevřela zvířecí zuřivost, divoká touha nejen bojovat a zabíjet, nejen vidět splněnou misi, ale trhat, sekat, ubližovat . Posté si vzpomněl na slarna kroužícího kolem dokola a dychtivé drápy škrábající o kámen. Jestli teď byli součástí jeho očí a uší, byli také součástí jeho mysli?

Odložil tu otázku stranou a soustředil se na asasínku. Vůně nebylo přesně správné slovo. Jeho čich byl intenzivnější, to jistě ano – pot té ženy a její vlasy i na vzdálenost dvou kroků –, ale tenhle slabý vjem, vznášející se na kraji mysli, to nebylo ono. Nebo možná ano, ale víc. Někdy mu připadalo, že přichází o rozum, vymýšlí si sám pro sebe nové smysly, ale ten pocit zůstával: skutečně teď dokázal cítit nosem emoce: zlost a dychtivost, strach ve všech jeho nekonečných variacích. Bylo tu syrové pižmo strachu a přiškrcený tón podrážděných nervů. Na všech v jejich pomlácené skupince byl znát strach, alespoň do nějaké míry. Na všech kromě Rampuri Tana a Lebky.

Podle Kadena přišla Pyrre do Ashk’lanu proto, že dostala zaplaceno za cestu a záchranu jeho života, a od té doby zachránila Kadena ještě několikrát. I přes svůj sklon provokovat Tana a kettraly z ní byl impozantní spojenec. Ale stejně: jak moc se dá důvěřovat ženě, jejíž jediná oddanost náleží Pánu hrobu? Jak dalece se dá věřit ženě, která se podle pachu i chování zdá být zcela netečná vůči smrti?

„Mám plán,“ odvětil Kaden a podíval se z Pyrre na Tana a na Valyna.

Valyn potlačil zasténání.

Předchozí noci, poté, co uvázal ptáka, třikrát obešel perimetr a pro jistotu ještě – ke Gwennině velkému podráždění – zkontroloval zápalné šňůry a kamenné pasti, které schovala, aby hlídaly oba vstupy do průsmyku, vylezl Valyn na vrchol velkého kamene, na zubatý kus skály stranou od zbytku skupiny. Zčásti chtěl mít vyvýšenou pozici, místo s jasným výhledem na vše pod sebou, a zčásti chtěl být sám, pokusit se dát smysl událostem posledních pár dní, své vlastní roli v brutálním boji, který se odehrál. Kaden ho tam našel jako nocí vybledlou skvrnu, která stekla nad východními vrcholky.

„Nevstávej,“ řekl Kaden, když lezl po boku kamene. „Jestli se teď začneš klanět, shodím tě z té hory.“ Jeho hlas zněl tiše, pustě.

Valyn se ohlédl, zaváhal, pak kývl a soustředil se opět na obnažený meč položený na kolenou. Po souboji se Sami Yurlem zůstal na kouřové oceli asi v polovině čepele maličký škrábanec. Věnoval se mu svým kamenem téměř celou hodinu, vyhlazoval jej jedním opatrným tahem za druhým.

„Posaď se,“ řekl a pokynul kamenem, „Vaše Zář–“

„Nech toho,“ zavrčel Kaden a posadil se se zkříženýma nohama na samý okraj balvanu. „Schovej si to, až nás někdo uslyší.“

„Ale ty jsi císař,“ podotkl Valyn.

Kaden nic neříkal. Po pár tazích kamenem se Valyn podíval na bratra a zjistil, že hledí těma ohnivýma očima přes údolí pod nimi. Hlubiny rokle se již utopily ve stínu, ale zapadající slunce zachytilo vzdálený okraj a zalilo ho krvavým světlem.

„Jsem,“ řekl Kaden po dlouhé době. „Intarra nám všem pomáhej, já jsem císař.“

Valyn zaváhal, netuše, jak odpovědět. Během souboje o dva dny dříve byl Kaden chladný jako led v půli zimy, klidný a připravený jako kterýkoli kettral. Zdálo se však, že ta jistota vyprchala. Valyn se stal svědkem něčeho takového už na Ostrovech, viděl muže a ženy, veterány, co měli odkrouceno dvacet let, jak se vrátili z úspěšných misí a v okamžiku, kdy jejich noha vkročila zpátky na Qarsh, se rozsypali na kousky. Na opětovném bezpečí, na tom, že jste konečně a nesporně živí, když jste se ocitli tak blízko smrti, bylo něco, co nutilo vojáky, dobré vojáky, kteří zvládli dny či týdny v nejbrutálnějších podmínkách, aby na Háku začali tancovat jako šílenci, zhroutili se v pláči nebo se zpili skoro do němoty.

Kettralové říkávali, že není hanba brečet si do vlastního kavalce . Zbytek však zůstal nevyřčen, axiomatický: breče si do postele, jak chceš, pokud ovšem za den nebo za dva zase vstaneš, a když ano, tak půjdeš zase ven, kde budeš ten nejhorší, nejrychlejší a nejbrutálnější hajzl na čtyřech kontinentech. Nebylo vůbec jasné, jestli má Kaden takovou houževnatost a odhodlání.

„Jak ti je?“ zeptal se Valyn. Byla to hloupá otázka, ale každá konverzace musela někde začít a Kaden vypadal, že by mohl zůstat beze slova sedět se zkříženýma nohama celou noc. „Po tom, na co jsme tam dole narazili?“

Valyn viděl při tréninku hromady mrtvol, naučil se pohlížet na usekané končetiny a zaschlou krev tak, jak by se někdo bez kettralské výchovy možná díval na hovězí bok nebo oškubaného kohouta. Nutnost studovat v pozůstatcích násilí a vidět odpovědi v troskách přinášela dokonce jisté uspokojení. Jak psal Hendran ve své Taktice : Čím mrtvějším se člověk stává, tím je upřímnější. Lži jsou neřestí živých. Byl na tom sice kus pravdy, ale Kaden nebyl zvyklý třídit mrtvá těla, zvláště ne přátel a ostatních mnichů. Muselo být těžké spatřit je – třebaže zdálky – spálené a rozsekané na kusy.

Kaden se dlouze, pomalu nadechl, trochu se otřásl, pak znehybněl. „Nermoutí mě starší mniši,“ řekl nakonec. „Ti všichni dosáhli vaniate , našli způsob, jak zahnat strach.“

Valyn zakroutil hlavou. „Před strachem neuteče nikdo. Ve skutečnosti ne.“

„Tihle muži by tě překvapili,“ řekl Kaden a obrátil se na něj s tváří chmurnou, ale vyrovnanou. „Ale ty děti, hlavně novici…“ Odmlčel se.

Jak slunce zapadlo, zvedl se vítr. Proháněl se kolem nich, tahal je za vlasy a oblečení, škubal za Kadenovu kutnu a hrozil, že ho shodí ze skaliska. Kaden však vypadal, že si toho nevšímá. Valyn přemýšlel, co by mohl říct, jakou by mohl nabídnout útěchu, ale na nic nepřicházel. Shinští novici byli mrtví, a jestli byli jako kdokoli jiný, zemřeli v bolesti a hrůze, vylekaní, zmatení a najednou úplně sami.

„Uvažuju,“ řekl Kaden tiše, „jestli bych jim ho neměl nechat.“

Valynovi chvíli trvalo, než se v posunuté konverzaci zorientoval, ale když se povedlo, zavrtěl rozhodně hlavou.

„Netesaný trůn je tvůj,“ řekl neochvějně, „stejně jako byl otcův. Nemůžeš se ho vzdát kvůli několika vraždám.“

„Stovkám,“ opravil ho Kaden hlasem tvrdším, než Valyn očekával. „Aedoliané pozabíjeli stovky, ne hrstku. A trůn? Jestli tak zoufale toužím usednout na kus kamene, tak jich jsou na světě spousty.“ Ukázal do noci. „Mohl bych zůstat klidně tady. Je tu lepší výhled a nikdo jiný by už nebyl zabit.“

Valyn se podíval na svůj meč, přejel prstem po ostří a nahmatal škrábanec.

„Jsi si tím jistý?“

Kaden se bezmocně zasmál. „Samozřejmě že nejsem, Valyne. Jestli dovolíš, vyjmenuju ti věci, které vím jistě: poznám stopu žíhaného medvěda, barvu nachovek, vím, kolik váží vědro vody…“

„Správně,“ řekl Valyn. „Chápu. Nejsme si jistí ničím.“

Kaden na něj civěl, oheň v jeho duhovkách tak jasný, že to muselo bolet. „Vím tohle: Aedoliané přišli pro mě. Mniši zemřeli kvůli mně.“

„To je pravda,“ odvětil Valyn, „ale není to konec pravdy.“

„Teď mluvíš jako mnich.“

„Zabíjení je teď cíleno na tebe, ale tebou neskončí. Dovol mi teď říct, co vím já : lidi jsou zvířata. Ať se podíváš, kam chceš: Anthera nebo Krvavá města, kmeny z džungle v Pasu, podívej se, u ʾShaela, na podělané Urghuly . Lidé zabíjejí, aby získali moc, zabíjejí, aby si ji udrželi, a zabíjejí, když si myslí, že by ji mohli ztratit, což je v podstatě pořád. I kdybychom se z toho ty i já vymanili, i kdybychom oba zemřeli, budou po nás neustále přicházet další. Najdou další hrozbu, další znepokojivou hrozbu, další osobu se špatným jménem nebo špatnou kůží. Možná půjdou po bohatých kvůli penězům, nebo po rolnících kvůli jejich rýži, po Baskanech, protože jsou moc tmaví, nebo naopak po Breatanech, protože jsou moc světlí – na tom nesejde. Lidé, kteří zavraždí mnichy, zavraždí kohokoli. Já s takovými bastardy trénoval . Nenechají toho jenom proto, že ses vzdal. Ještě přitvrdí. Chápeš to?“

Valyn ztichl, jeho slova vyschla stejně náhle, jako přišla. Uvědomil si, že ztěžka oddychuje. Krev mu bušila ve spáncích a jeho prsty se sevřely do pěstí tak pevně, až to bolelo. Kaden ho sledoval asi tak, jak by někdo pozoroval divoké zvíře, ostražité a nejisté ve svých záměrech.

„Najdeme ho,“ řekl Kaden najednou.

„Koho?“

„Toho kettralského lícha. Balendina. Toho, který zabil tvou kamarádku. Najdeme ho a zabijeme ho.“

Valyn zůstal zírat. „Tady nejde o mě,“ protestoval. „To je moje věc.“

„Já vím,“ odvětil Kaden. Nejistota z něj nějakým způsobem spadla. V těch žhnoucích očích byla opět dálka, jako by je Valyn viděl ze vzdálenosti několika mil. „Já vím, že ne.“

Chvíli seděli a poslouchali, jak se o kus dál po okraji skalisek sype kamení. Znělo to jako série explozí, jako kettralská munice, jen hlasitější, jako kdyby se balvany o velikosti domů uvolnily vlivem tajícího ledu a rozbily se na kousíčky o skalnaté srázy dole.

„Takže,“ řekl Valyn ostražitě, „už žádný kecy o tom, jak nebudeš bojovat a zůstaneš sedět na kusu šutru uprostřed hor.“

Kaden zakroutil hlavou.

„Dobře. Jaký je tedy plán?“

Valyn ho už sice jednou slyšel, nebo přinejmenším v hrubých rysech, ale doufal při Hullovi, že den a noc stačily k tomu, aby Kaden změnil názor. Ta naděje se při pohledu na bratra roztříštila.

„Jak jsem ti říkal,“ odvětil Kaden. „Rozdělíme se. Tan a já půjdeme k Ishienům–“

„Ishieni,“ řekl Valyn a potřásl hlavou. „Skupina řeholníků ještě tajemnějších a divnějších než ti tví shinští mniši. Skupina fanatiků, s nimiž ses nikdy ani nesetkal.“

„Vědí o csestriim,“ odvětil Kaden. „Loví csestriim. To dělají, kvůli tomu byl jejich řád založen. Všechny ty staré příběhy o staletích válek, o lidech bojujících za své životy proti armádám nesmrtelných, necitelných válečníků – většina lidí myslí, že je to všechno jenom mýtus. Ishieni však ne. Pro ně válka nikdy neskončila. Stále bojují. Jestli mám přežít, jestli my máme zvítězit , potřebuju vědět, co vědí oni.“

Valyn přitlačil na kámen a dřel jím ocel hruběji, než měl v úmyslu. On a jeho letka riskovali všechno, aby se dostali ke Kadenovi, a zahodili vlastní místo na Ostrovech i roky tréninku. Už byli podvedeni, zajati a málem zabiti a měli velmi reálnou šanci, že než to všechno skončí, více než jeden z nich bude po smrti. Tohle bylo ještě v pořádku. Všichni chápali svá rizika, všichni před několika lety souhlasili, že by při ochraně císaře a říše mohli zemřít. Nechat však Kadena odejít, nechat si rozkazovat, že mají zůstat stranou, zatímco on se vystavuje nebezpečí, bylo hloupé a zároveň urážlivé. To vše Valyna nesmírně rozčilovalo.

„Tvůj přítel mnich nevypadá, že by náš plán příliš schvaloval, a byl to on, kdo u těch bastardů nějakou dobu pobyl, je to tak?“

Kaden dlouze vydechl. „Rampuri Tan patřil k Ishienům, než přišel k shinům. Několik let.“

„A potom odešel ,“ podotkl Valyn a poslední slovo nechal chvíli viset ve vzduchu. „To nevypovídá nic moc lichotivého o téhle jejich osobní válce.“

„Není to osobní válka,“ odvětil Kaden. „Už ne. Jestli csestriim zabili našeho otce, tak ne.“

„Dobře,“ řekl Valyn. „Chápu to. Poleťme tam tedy spolu. Moje letka ti může hlídat záda, zatímco budeš pátrat po tom, co je třeba se dovědět, a potom poletíme všichni společně do Annuru.“

Kaden zaváhal, než zakroutil hlavou. „Nevím, jak dlouho budu u Ishienů, a potřebuju tě co nejrychleji zpátky v Annuru. Nevíme ani zbla, co se děje v hlavním městě.“

„Víme, že ten duchovní, Uinian, je zavřený pro otcovu vraždu,“ odvětil Valyn.

„Ale co to znamená ?“

Valyn shledal, že se sklesle pochechtává. „No, buď to Uinian udělal, nebo ne. Možná je to csestriim a možná není. Jestli v tom má prsty, jednal buď sám, nebo ne. Můj odhad je, že mu někdo pomáhal – tím by se vysvětlovalo, že dokázal zlákat Tarika Adiva a Micijaha Uta, zkorumpovat alespoň letku kettralů, ale možná měli všichni jen náhlý nával náboženského cítění.“ Zakroutil hlavou. „Vidět tu situaci jasně z výšky tohohle balvanu jde dost ztuha.“

„Proto tě potřebuju v Annuru,“ řekl Kaden. „Abych měl alespoň tušení, čemu budu muset čelit, až se vrátím.“

Valyn se na bratra díval. Na východní obloze se již rozsvítily první hvězdy, ale Kadenovy oči zářily jasněji, jako jediné opravdové světlo ve velké temnotě hor. Na způsobu, jakým seděl, pohyboval se či nepohyboval, bylo něco zvláštního, něco, co Valyn dokázal pojmout jenom nezřetelně…

„To není jediný důvod,“ řekl nakonec Valyn. „Ty nás chceš v Annuru, ale to není všechno. Je tu ještě něco.“

Kaden zarmouceně zavrtěl hlavou. „Ten, kdo tu má mít bystrý postřeh, mám být já.“

„Co je to?“ naléhal Valyn.

Kaden zaváhal, než pokrčil rameny. „Existují brány,“ pravil nakonec. „ Kenta . Měl bych být schopen je použít. To byl v první řadě důvod, proč jsem sem byl poslán, ale musím je vyzkoušet. Musím to vědět.“

„Brány?“

„Celá síť bran, vytvořených csestriim před tisícovkami let a rozmístěných po obou kontinentech.“ Zaváhal. „Možná i  dál , než na obou kontinentech, co já vím. Projdeš jednou kenta a o stovky mil dál se vynoříš z jiné. O tisíce mil. Byla to zbraň csestriim a nyní jsou svěřeny nám, Malkeenianům, abychom je uchovali a střežili.“

Valyn chvíli zíral. „Zpomal,“ řekl nakonec ve snaze dát tomu, co slyšel, nějaký smysl, pochopit celou škálu věcí z toho vyplývajících. Pradávné brány csestriim, portály, jež překlenou celé kontinenty – znělo to šíleně, ale což; ono se nakonec vše od chvíle, kdy opustil Ostrovy, tvářilo jako šílenost. „Vrať se a řekni mi to od začátku.“

Kaden zůstal chvíli zticha, sbíral myšlenky, a potom, zatímco Valyn nevěřícně poslouchal, vše vysvětlil: Prázdného boha a csestriimské líchy, válku proti lidem a založení říše, vaniate – jakýsi podivný trans, jemuž se shinové naučili od csestriim a kterému se následně sám Kaden naučil od shinů – a zničení hrozící každému, kdo by se pokusil použít bránu, aniž by vaniate dosáhl. Podle Kadena závisel na síti kenta dokonce samotný Annur, na schopnosti císařů je používat. Ta myšlenka dávala smysl z taktického i strategického hlediska. Kettralové využívali drtivou výhodu nad svými nepřáteli díky ptákům, kteří jim umožňovali rychlejší pohyb, aby věděli více, zjevili se náhle tam, kde je nikdo nečekal. Brány, pokud byly skutečné, by se ukázaly jako ještě mocnější. Jestli byly skutečné. Jestli doopravdy fungovaly.

„Viděl jsi nějakou?“ zeptal se Valyn. „Viděl jsi někoho ji používat?“

Kaden zavrtěl hlavou. „Ale někde tady poblíž, v horách, je jedna, která vede k Ishienům. Už dřív jsem se na to zeptal Tana.“

Valyn rozpřáhl ruce. „I kdyby byla skutečná, i kdyby dělala, co mnich tvrdí, mohla by tě zabít.“

„Přesněji spíš vymazat ze světa, ale ano.“

Valyn zasunul meč zpátky do pochvy, schoval malý kámen do váčku u opasku. Vítr byl studený, ostrý, hvězdy jako ledové střepy, rozeseté po jasné noci.

„Nemůžu ti to dovolit,“ řekl tiše.

Kaden kývl, jako by tu odpověď čekal. „Nemůžeš mě zastavit.“

„Ano. Můžu. Celé je to horší než bláznovství, a já o bláznovství něco vím.“ Začal odpočítávat problémy na prstech. „Tvůj mnich je přinejmenším záhada; tyhle brány mají moc zničit celé armády; a Ishieni podle toho mála, co o nich víme, vypadají jako posedlí maniaci. Je to špatné rozhodnutí , Kadene.“

„Občas neexistují dobrá rozhodnutí. Jestli mám zmařit plány csestriim a vládnout Annuru, potřebuju Ishieny a taky brány.“

„Můžeš vyčkat.“

„Zatímco naši nepřátelé posbírají svou moc?“ Kaden se k němu obrátil. Valyn slyšel bratrův dech, cítil zaschlou krev na jeho kůži, navlhlou vlnu jeho hábitu a pod tím něco jiného, něco tvrdého a nepoddajného. „Snažíš se mě ochránit a já si toho vážím,“ řekl tiše a položil ruku na Valynovo rameno, „ale nemůžeš – leda bychom navěky zůstali v horách. Ať už se vydám jakoukoli cestou, je tu riziko. Nese ho s sebou vládnutí. Ze všeho nejvíc od tebe teď potřebuju podporu, ne bezpečí. Tan o mně pochybuje. Pyrre mě provokuje. Tvá letka si myslí, že jsem nevytrénovaný, bezelstný poustevník. Potřebuju tebe , abys mi kryl záda.“

Jejich oči se do sebe zaklesly. Byl to šílený plán, ale Kaden se nezdál jako šílenec. Vypadal připravený.

Valyn dlouze, bezmocně vydechl. „A co sezení na tomhle kameni, zatímco csestriim převezmou vládu nad Annurem?“

Kaden se usmál. „Přesvědčil jsi mě, že to tak nebude.“

„Plán zní,“ řekl Kaden a sledoval skupinu s větší vyrovnaností, než jakou by Valyn čekal, „že Tan a já půjdeme k nejbližší kenta – říká, že jedna je v horách severozápadně odsud. Všichni tam poletíme, Tan a já se pomocí brány dostaneme k Ishienům a vy ostatní poletíte do Annuru. Jakmile se dostanete do města, můžete kontaktovat mou sestru Adare a zjistit, co ví. Tan a já se s vámi setkáme v hlavním městě, v shinské kapitule.“

„Já mám takovou zkušenost,“ ucedila Pyrre, „že plány se obvykle více soustředí na ‚jak‘ a míň na ‚jestliže, pak‘.“

„Proč prostě všichni neprolezem tou pitomou kenta ?“ obořila se na něj Gwenna. Valynova letka uvítala Kadenovo vysvětlení bran nejprve s pobavením, následně se skepsí, pak s ostražitostí, a přestože Valyn nejlíp chápal tuhle reakci, vlastně ji sdílel, přislíbil Kadenovi podporu.

„Gwenno…“ spustil.

„Ne, fakt!“ utrhla se na něj. „Jestli jsou tyhle věci skutečný, měli bysme si, u sladkýho Hulla, takhle ušetřit zatracenej čas. Žerou míň než ptáci a neumím si představit, že by vůbec sraly…“

„ Kenta by tě zničily,“ skočil jí Tan do řeči.

Pyrre povytáhla obočí. „Jak hrozivé. Zdají se jako fascinující artefakty, ale tohle je všechno vedlejší. Moje smlouva mě zavazuje postarat se o Kadenovo bezpečí. Hrát si na chůvičku jeho bratra by mohla být zábava, ale kvůli tomu jsem nepřešla půlku Vashe.“

Valyn to rýpnutí ignoroval. „Císař rozhodl,“ řekl. „Na nás je poslechnout.“

Ta slova byla pravdivá, ale jeho obavy příliš nerozptýlila. Rozkazy , upomenul se. Plníš rozkazy .

Tam na Ostrovech s rozkazy problémy neměl – tam byl kadetem a muži a ženy, kteří mu rozkazovali, si své jizvy zasloužili tucetkrát. Kaden byl však možná právoplatným císařem, ale nebyl vojákem; neměl žádný výcvik, žádné instinkty. Nechat ho podílet se na průzkumu Ashk’lanu byla po taktické stránce zásadní chyba. Valynova chyba. Nejen že se Kaden pletl do zásadních rozhodnutí, ale také se kvůli tomu vystavoval nebezpečí. A Adiv byl naživu. Valyn tu myšlenku potlačil spolu se stoupajícím hněvem.

Kaden byl císař a Valyn neuletěl dva tisíce mil, aby podrýval bratrovu rodící se autoritu.

„Už jsem ti říkal,“ pravil Tan a pomalu zakroutil hlavou. „Ishieni nejsou jako shinové.“

„Pokud se dobře vzpomínám,“ odvětil Kaden, „tak jako shinové není nikdo.“

„Připadal ti tvůj výcvik tvrdý?“ zeptal se starší mnich. „Ve srovnání s tím, co vydrží Ishieni, to bylo milé povyražení. Mají jiné způsoby a odlišné metody, které vedou k nepředvídatelným výsledkům. Nedá se odhadnout, jak by reagovali na náš příchod.“

„Byl jsi kdysi jedním z nich,“ podotkl Kaden. „Znají tě.“

„Znali mě,“ opravil ho Tan. „Odešel jsem.“

„Jestli nechceš, aby tady náš velectěný mladý císař procházel záhadnou bránou,“ vyslovila se Pyrre, vyhodila nůž do vzduchu a zase ho chytila, aniž by otevřela oči, „tak mu neukazuj, kde brána je.“

Kaden se k Lebce otočil. „Proč ti záleží na tom, jakým směrem se budu ubírat?“

Znovu si nadhodila nůž. „Jak už jsem vysvětlila, dostala jsem zaplaceno za to, abych tě udržela v bezpečí. Nikdo tě zatím neprobodl, ale tohle –“ mávla nožem na okolní skalnaté vrcholky – „bych bezpečím nenazvala.“

Alespoň v tomto bodě se ona a Valyn shodli.

„Zprošťuji tě smlouvy,“ řekl Kaden.

Odfrkla. „Nemůžeš mě zprostit. Chápu, že tvůj nástup do funkce byl velice vzrušující, ale já sloužím bohu, ne císaři, a Ananshael mluví dost jasně o tom, jak máme ctít smlouvy.“

„A jaké jsou přesné podmínky tvé smlouvy?“ zeptal se konečně Valyn, který už nedokázal udržet jazyk za zuby. „Chránit Kadena v Ashk’lanu? Doprovodit ho zpátky za annurskou hranici? Nebo je to něco trvalého – musíš ho následovat po zbytek života, postarat se, že mu nikdo nevrazí nůž do zad, až bude jíst dušenou kachnu nebo se milovat s budoucí císařovnou? Nejsem si jistý, zda Aedoliané – natož císařovna – ocení, že se jim po chodbách plíží Lebka.“

Pyrre se zasmála, vřele a z plna hrdla. „Asi prominete, když si po tom, co předvedla Aedolianská garda, budu myslet, že by nový císař možná dal přednost změně personálu.“ Podívala se tím svým polovičním úsměvem na Kadena a zvídavě povytáhla obočí. Když neodpovídal, pokrčila rameny. „Bohužel bych mu nenačechrávala císařské péřové lože ani nemasírovala jeho zářivé půlky. Mým úkolem je dovést ho zpátky do Annuru, zajistit, aby bezpečně došel do Paláce úsvitu. Poté se náš společný čas, jakkoli byl rozkošný, naplní.“

Valyn ženu pozorně zkoumal a snažil se prohlédnout skrz tu bezstarostnou fasádu, tu nenucenou suverénnost a velice reálný nůž, který, u ʾKenta, pořád vyhazovala a zase chytala.

„Kdo tě najal?“ zeptal se.

Zvedla obočí. „Ještě není čas na vyzrazení.“

„Ale je,“ namítl Valyn a posunul se, aby mezi sebou a Lebkou získal více prostoru.

Všimla si toho pohybu, chytila nůž a usmála se. „Nervózní?“

„Ostražitý,“ odpověděl Valyn. „V Kostěných horách se ukáže Lebka, asi tak daleko, jak se člověk může z Rassamburu dostat, aniž by si pronajal loď, a tvrdí, že přišla střežit císaře. Přitom celý svět ví, že Lebky nepodléhají žádnému státu, království ani víře kromě svého zvráceného kultu smrti.“

„Zvráceného,“ opakovala po něm a v koutku úst jí cukal úsměv. „ Zvráceného . Jak nevybíravé. Našli by se Ananshaelovi knězi a kněžky, kteří by tě za taková slova zabili.“ Zamyšleně si poťukávala ostřím nože o dlaň. „Chtěl by ses přesvědčit, jak tvůj kettralský výcvik obstojí proti někomu obratnějšímu, než byli ti neohrabaní Aedoliané?“

Valyn si očima měřil, kolik mají mezi sebou místa. Žena se nepohnula, ani se neobtěžovala vstát, ale rychlé mrsknutí zápěstím by tu čepel poslalo přímo na jeho hruď, a on si o svých schopnostech chytat dýky ve vzduchu nedělal žádné iluze. Nebyl z ní cítit pach strachu. Jen… pobavení.

„Chtěl bych pochopit,“ řekl vyrovnaným hlasem a se zlostí pod kontrolou, „proč jsi tady. Vědět, kdo najal Lebku, aby chránila annurského císaře.“

Pozorně, téměř dychtivě ho sledovala, jako kdyby doufala, že by mohl sáhnout po svých čepelích, potom pokrčila rameny, opřela hlavu zase o kámen a zavřela oči.

„Ty jsi to neuhodl?“ zeptala se.

Valyn hádal spoustu věcí, ale žádná z nich nedávala smysl. Lebky byly nájemní vrazi, ne zachránci.

„Můj otec,“ řekl Kaden tiše. „Najal tě Sanlitun.“

Pyrre na něj ukázala, aniž by otevřela oči.

„Není zase tak beznadějný, jak vypadá, tenhle váš nový císař.“

Valyn se na Kadena podíval. „Proč by otec posílal Lebku ?“

„Možná proto, že se ukázalo, že ta podělaná annurská garda je plná zrádců a idiotů,“ odtušila Gwenna. „Muži, které poslal, aby tě varovali, se nechali zabít, a ti, kteří přišli za Kadenem, přišli proto, aby ho zabili.“

„To dává smysl,“ řekl Kaden. „Divný smysl. Nevěděl, kdo všechno je do konspirace namočený, a tak se snažil ochránit každého z nás nějak jinak. Za tebou vyslal své nejdůvěryhodnější Aedoliany, ale některý z nich musel ten plán vyzradit. Pro mě se rozhodl poslat lidi, kteří nebyli vůbec zapojeni do politiky říše.“

Valyn dlouze, pomalu vydechl. Tohle mělo logiku. Také to vypovídalo o míře Sanlitunova zoufalství. Lebky byly nakonec v minulosti najímány k vraždám annurských císařů.

Zakroutil hlavou. „Tak to je z prdele klika, že si ten, proti komu bojujeme, nenajal svou vlastní bandu Lebek.“

Pyrre se uchechtla. „Ale najal. Kdo myslíš, že pozabíjel celou loď Aedolianů vyslaných, aby varovali Valyna?“

Valyn zůstal civět. „Jste takoví bastardi, že bojujete na obou stranách?“

„Zabijte ji,“ řekla Gwenna. „Prostě ji zabijte a tím to bude vyřízený.“

Asasínka při té výhrůžce ani neotevřela oči. „Ráda poznávám mladou ženu s rozhodnou myslí,“ řekla. „Raději bych tě nenabízela svému bohu jen proto, že se nedokážeš udržet na uzdě. A ano, jak správně poukazuješ, bojujeme na obou stranách, ale jen proto, že Ananshaelovým vyznavačům nezáleží na stranách . Rozlišujeme živé a mrtvé. Pokud smlouva obsahuje zabíjení a ve hře je dostatek zlata, přistoupíme na smlouvu, jejíž dodržení je aktem posvátné oddanosti. Zavázala jsem se dovést Kadena do Annuru, i kdyby to znamenalo otevřít při tom hrdla jiných kněží a kněžek.“

„V tom případě je můj plán nejlepší i pro tebe,“ řekl Kaden. „Vrátím se do Annuru rychleji, což znamená, že tvá práce bude rychleji hotová.“

Pyrre na něj zakývala káravým prstem. „Teoreticky.“

„Na té asasínce nezáleží,“ vložil se do toho Tan.

„S tímhle tvrzením se asasínka neztotožňuje,“ odsekla Pyrre, „a ještě jednou podotýká, že jestli nechceš, aby tvůj předčasně vyspělý mladý vůdce prošel tvou tajnou bránou, mohl bys mu ji zkrátka a dobře neukazovat.“

Tan chvíli vypadal, že o tom návrhu skutečně uvažuje, potom však zakroutil hlavou. „Ačkoli se jeho mysl pohybuje jako zvíře, on není zvíře. Zavřít ho do klece by znamenalo pouze odkládat nevyhnutelné. Musí k těm rozhodnutím dospět sám.“

„Já jen čekám, až to vy všichni rozlousknete,“ řekl Valyn pevně, „ale vyjasněme si jednu věc: Kaden je císařem Annuru. Vládne tady a jestli se tady bude příliš řečnit o ‚zavírání do klece‘ a ‚zvířeti‘, pak buď ty,“ ukázal na asasínku, „nebo ty –“ ukázal na Tana, „– skončíte mrtví na dně rokle.“

„Jak kurážné,“ řekla Pyrre a znovu nadhodila nůž, „a oddané.“

Tan to varování zcela ignoroval a Valyn se, nikoli poprvé, přistihl, že přemítá o mnichově minulosti. Pyrreina lhostejnost vůči přítomnosti kettralské letky byla víceméně logická – Lebky se údajně při své iniciaci vzdávaly veškerého strachu ze smrti. Ovšem ten mnich byl úplnou záhadou. Při bojích v uplynulých dnech evidentně zničil nespočet děsivých csestriimských tvorů – Kaden je nazval ak’hanath –, ale Valyn ty věci nikdy neviděl živé, nebyl si jist, jak těžké to bylo. Mnich nesl své kopí, jako by moc dobře věděl, jak ho použít, ale nedalo se říci, kde se to naučil. Možná u těch Ishienů, k nimž se Kaden tolik hrnul na návštěvu.

„Otázka je jen jedna,“ řekl Kaden. „Pomůžou mi Ishieni?“

Tan se nad tou otázkou zamyslel. „Možná.“

„Pak pojďme.“

„Nebo možná ne.“

„Proč? Válčili přece proti csestriim, stejně jako já.“

„Ale jejich cesta není tvoje cesta.“

Kaden vypadal, že se chystá odpovědět, ale potom se zhluboka nadechl, chvíli mlčel, pomalu vydechoval a díval se přes hory. Valynovi bylo bratra trochu líto. Jemu samotnému dost trvalo, než zkrotil neposlušnou letku, takže zcela chápal frustraci mařeného velení. Kaden to měl ještě horší. Valynova letka, jakkoli potížistická, byla alespoň mladá a složená ze stejných zelenáčů, jako byl on. Rampuri Tan býval Kadenovým instruktorem, jeho učitelem až do zničení Ashk’lanu, a přeprat tohohle mnicha se zdálo asi stejně snadné, jako vystrkat do kopce balvan. Tan projevoval stejnou lhostejnost vůči Kadenovu císařskému titulu jako vůči Valynově vojenské hodnosti a výcviku. Jestli staršího mnicha někdy přesvědčí, bude to z důvodů, jež Valyn nikdy nerozkryje.

„Co tedy navrhuješ?“ zeptal se Kaden, který předváděl ukázkové sebeovládání.

„Doneste mě ke kenta ,“ odvětil Tan. „Navštívím Ishieny, zjistím, co vědí, a ty se zatím vrátíš s bratrem do hlavního města. Všichni se setkáme v Annuru.“

Kaden nic neříkal. Koukal přes západní vrcholky tak dlouho, že dokonce i Pyrre nakonec zvedla hlavu a mžourala na něj zpod přivřených víček. Tan také zůstal nehybný, také civěl na západ. Nikdo nemluvil, ale Valyn cítil mezi dvěma mnichy napětí, tichý souboj vůle.

„Ne,“ řekl Kaden nakonec.

Pyrre protočila oči a nechala hlavu znovu klesnout na skálu. Tan nic neříkal.

„Nenechám se jako ovce vodit z místa na místo, pod ochranou, zatímco ostatní budou za mě bojovat,“ řekl Kaden. „Csestriim zabili mého otce; pokusili se zabít mě i Valyna. Jestli jim mám oplatit úder, potřebuju znát, co vědí Ishieni. A hlavně se s nimi potřebuju setkat, navázat nějaké spojenectví. Jestli mi mají důvěřovat, musí mě nejdřív poznat.“

Tan zakroutil hlavou. „Muži, jejichž řádu jsem kdysi sloužil, jen tak někomu nedůvěřují.“

Kaden necuknul. „A ty?“ zeptal se s povytaženým obočím. „Ty mi důvěřuješ? Vezmeš mě ke kenta , nebo tě tady budu muset nechat, zatímco se mnou Valyn bude létat nad Kostěnými horami a pátrat po té bráně?“

Mnich zatnul čelist. „Vezmu tě tam,“ řekl nakonec.

„Dobrá,“ pravil Valyn a vstal. Ten plán se mu nelíbil, ale aspoň se pohnou, aspoň se konečně k něčemu mají. Při všem tom sezení a mudrování zůstávali přišpendlení na místě, a tudíž byli snáze k nalezení a mohli se stát terčem útoku. „Kam jdeme?“

„Assare,“ odvětil Tan.

Valyn zavrtěl hlavou. „A to je co? Hora? Řeka?“

„Město.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Je staré,“ pravil Tan. „Dlouhou dobu bylo nebezpečné.“

„A teď?“

„Teď je mrtvé.“

3

Byly by to její oči, co by ji zabilo.

Adare to moc dobře chápala, jak se tak prohlížela v zrcadle zabírajícím celou postavu, v bezpečí za zamčenými dveřmi svých komnat v Jeřábovi. Ministerskou róbu vyměnila za hrubé vlněné šaty pro služku, hedvábné pantoflíčky za praktické cestovní boty, odložila stříbrné prsteny a náramky ze slonoviny, z víček setřela slabé stopy kajalové tužky a z tváří setřela okr. Smyla jemný parfém, kterému byla věrná od třinácti let, a to vše ve snaze smazat veškeré stopy po Adare, malkeenianské princezně, ministryni financí; to vše v naději, že se stane nikým, ničím.

Jako bych se zabila , dumala při pohledu na svůj odraz.

A přesto nebylo jak zabít plamen v jejích očích, jasný oheň, který se míhal a hořel, i když stála nehybně. Zdálo se nespravedlivé, že má nést břímě Intařina pohledu, aniž by měla možnost sklidit odměnu, a přesto, navzdory tomu, že přišla na svět o tři roky dříve než bratr, Adare nikdy neusedne na Netesaný trůn. Teď to bylo Kadenovo místo. Nezáleželo na tom, že Kaden byl nezvěstný, že se Kaden nevyznal v říšské politice, že Kaden nevěděl nic o hráčích ani o hrách; byl to Kaden, jemuž měla sloužit celá říše. Oheň v jeho očích ho dosadí na tu masivní kamennou stolici, zatímco plamen v jejích očích možná spatří jejího vraha dřív, než uběhne tenhle týden.

Počínáš si nerozumně , pokárala se Adare mlčky. Kaden se o své oči neprosil o nic víc než ona. Pokud jí bylo známo, spiknutí vraždou jejího konce nekončilo. Kaden, uvězněný mezi netečnými mnichy na konci světa, se stane žalostně snadným terčem. Možná je v této chvíli už mrtev i on.

O několik měsíců dříve vyrazila skupinka aedolianských strážců vedená Tarikem Adivem a Micijahem Utem. V té době ji to rozhodnutí překvapilo.

„Proč nepošleš kettraly?“ zeptala se Rana il Tornji. Jakožto kenarang byl il Tornja nejvýše postaveným generálem, formálně velel jak kettralům, tak Aedolianské gardě, a jako dočasný regent zodpovídal za nalezení Kadena a jeho bezpečný návrat na trůn. Vyslat skupinu mužů na lodi se zdálo jako divná volba, zvláště pro vůdce, který velel celému hnízdu mohutných létajících dravců. „Kettralská letka by to zvládla tam i zpět za nějaký… týden a půl?“ naléhala Adare. „Létání je mnohem rychlejší než chůze.“

„A také mnohem nebezpečnější,“ odvětil kenarang . „Zvláště pro někoho, kdo na ptákovi ještě nikdy neseděl.“

„Nebezpečnější než trmácet se pěšky oblastí severně od Zákrutu? Nemají tam své pastviny Urghulové?“

„Posíláme stovku mužů, ministryně,“ řekl tehdy a položil jí ruku na rameno, „všichni Aedoliané, vedení Prvním štítem a Mizranem. Lépe udělat to pomalu a správně.“

Adare by takové rozhodnutí neudělala, ale nikdo ji o žádné nepožádal a ona v té době netušila, že vrahem jejího otce je samotný il Tornja. Stejně jako všichni ostatní přisoudila tu vraždu Uinianovi IV., hlavnímu Intařinu knězi, a nyní, jen o pár měsíců později, když odhalila pravdu, se v myšlenkách vracela k téhle konverzaci a v žaludku se jí kroutil strach jako žluklý olej. Možná il Tornja neposlal kettraly za Kadenem proto, že nemohl . Spiknutí se možná nerozlezlo všude. Jestli si il Tornja přál Kadenovu smrt, nejsnadnějším místem k tomu byly ʾShaelem opuštěné hory za okrajem říše, a jestli kettralové zůstali věrni Netesanému trůnu, nezbývalo regentovi než poslat někoho jiného, skupinu schopnou zrady i podlosti. Zdálo se nemožné, že by se Aedoliané, řád zasvěcený stráži Malkeenianů, obrátili proti její rodině, ovšem stejně nemožná se zdála otcova smrt, a otec byl mrtvý. Viděla jeho tělo uložené v hrobce.

Fakta byla neúprosná. Il Tornja zavraždil Sanlituna. Také poslal Uta a Adiva proti Kadenovi. Jestli byli součástí větší konspirace, Kaden už je mrtvý, mrtvý, zatímco Adare zůstala nedotčena, bez úhony, schovaná před očima všech v bezpečí svých pohodlných komnat uvnitř Paláce úsvitu, chráněná tím, jak je nedůležitá. Císaři jsou hodni vraždy. Jejich dcery a sestry jsou evidentně v bezpečí.

Až na to, že ona v bezpečí nebyla. To tedy opravdu ne.

Její oči zabloudily k tlusté bichli, jež byla jediným odkazem jejího otce: Yentenovy objemné Dějiny Atmani . Vzkaz, ukrytý uvnitř, spálila, stručné varování, v němž Sanlitun ukázal prstem na Rana il Tornju, nejvyššího generála Annuru, jako na svého vraha, ale knihu si z nějakého důvodu nechala. Byla příhodně ponurá, 841 stran podrobné historie nesmrtelných pánů líchů, kteří vládli Eridroi dávno před Annuřany, pak zešíleli a rozervali celou říši jako vlhkou mapu.

Udělám totéž? přemítala Adare.

Vzala v úvahu tucty různých počinů, všechny je zavrhla, tedy všechny až na jeden. Manévr, k němuž se nakonec hodlala uchýlit, byl riskantní, a vlastně víc než to; byl přímo prolezlý nebezpečím a nasáklý nejistotou, a už posté zauvažovala, že nepůjde, vzdá se svého šíleného plánu, bude držet jazyk za zuby a bude pokračovat v ministerských povinnostech, vynasnaží se co nejlíp, aby zapomněla na otcovo poslední varování. Bylo to více než lákavé. Ještě nikdy nevytáhla paty z Paláce úsvitu bez doprovodu Aedolianů, nikdy neušla více než míli po svých, nikdy se nehandrkovala o cenu večeře nebo nesmlouvala kvůli pokoji v krčmě u hlavní cesty. A přesto by zůstat znamenalo vrátit se k němu, k il Tornjovi, znamenalo by to denně předstírat lásku, kterou cítila předtím, než se dověděla pravdu.

Pomyšlení, že by se měla vrátit do jeho komnat, do jeho postele, rozhodlo za ni. Týden po tom příšerném zjištění se mu vyhýbala, nejprve fingovala nemoc, potom zavalení ministerskou prací. Povinnosti hlavní ministryně financí, postu, do něhož ji v poslední vůli jmenoval otec, by mohly věrohodně zabrat den či dva, ale ona se il Tornjovi nemůže vyhýbat věčně, aniž by vzbudila podezření. Už dvakrát ji přišel hledat, pokaždé jí tam nechal malou kytičku panenských kvítků spolu se vzkazem ve své svěží mohutné ruce. Doufal, že její horečka brzy ustoupí. Potřeboval její radu. Postrádal pod prsty měkkost její kůže. Kůže jako hedvábí , nazval to ten bastard. O měsíc dříve by jí z těch slov zčervenaly tváře. Teď se jí sevřely prsty v pěsti, které nyní s námahou zase uvolnila, když je viděla v zrcadle. Dokonce i něco tak nepodstatného jako bledé klouby na rukou by mohlo přitáhnout pozornost.

Posté vytáhla z kapsy šatů úzký proužek mušelínové látky. Tohle a malý váček s mincemi bylo jediné, co si mohla dovolit vzít s sebou; nic jiného by neuniklo pozornosti, až bude opouštět palác. Zbytek z toho, co potřebovala – vak, putovní roucho, jídlo – bude muset koupit na některém z annurských trhů. Za předpokladu, že najde správný stánek. Za předpokladu, že se neprozradí už ve chvíli, kdy bude směňovat zboží. Kašlavě se zasmála absurditě té situace: byla annurskou ministryní financí, jejími kancelářemi každý týden protékaly stovky tisíců zlatých sluncí, a stejně si nikdy pro sebe nekoupila ani švestku.

„Je nejvyšší čas,“ zamumlala, dvakrát omotala mušelín kolem očí a pevně zavázala vzadu na hlavě. Svět jako by skrz pásku získal měkčí kontury, jako když od západu, od Zlomené zátoky, přivane těžká oceánská mlha a prosívá se mezi roletami. Viděla docela dobře, ale o vlastní zrak si starosti nedělala. Účelem té pásky přes oči bylo skrýt mihotavý oheň jejích očí. Už věděla, že to funguje. Zkusila to snad už tucetkrát, za denního světla i za tmy, zkoumala svou tvář ze všech možných úhlů, hledala nějaký záblesk, který by se jí mohl stát osudným, až ji námahou bolely oči. Ve dne to fungovalo dokonale, ale v noci, když se zhasí lampy, když se na sebe podívala zpříma, viděla jemnou záři svých duhovek. Možná, že kdyby zkrátka…

S otráveným frknutím tkaninu strhla.

„Zdržuješ,“ řekla sama sobě nahlas, aby ji ten zvuk přiměl jednat. „Jsi ustrašená malá holka a zdržuješ. Proto si ti staří supi v radě myslí, že jsi na svou funkci příliš slabá. Kvůli tomuhle , co teď děláš. Otec by se styděl. Teď si nacpi tu ʾShaelem zplozenou látku zpátky do kapsy, přestaň na sebe čučet do zrcadla a padej ze dveří.“

Ne že by to bylo zas tak jednoduché. Za vnějšími dveřmi čekali Fulton a Birch. Dvojice Aedolianů ji od jejích deseti let hlídala každé ráno a jejich přítomnost byla stejně spolehlivá jako samotné stěny paláce. Vždycky na ně pohlížela jako na dva stálé kameny ve vrtošivých proudech annurské politiky; teď se však obávala, že by mohli překazit její plán dřív, než ho stihne uvést v život.

Neměla důvod jim nedůvěřovat; vlastně napřed dlouze a důkladně přemýšlela, zdali těm dvěma může věřit, zdali je má požádat, aby se k ní na jejím útěku připojili. S jejich meči by byla dlouhá cesta o moc bezpečnější a známé tváře by vřele uvítala. Myslela si , že se na ně může spolehnout, jenže na il Tornju se také spoléhala, a on zatím zabil jejího otce. Fulton a Birch přísahali, že ji budou hlídat, ale totéž udělali muži vyslaní za Kadenem, aby ho přivedli, a ačkoli už byli pryč celé měsíce, nikdo o něm nic neslyšel.

Poraď si sama , připomínala si, když otevírala dveře. Poraď si sama a jdi svou vlastní cestou . Alespoň je kvůli ní nezabijí, kdyby celý její plán ztroskotal.

Když vyšla ven, dva vojáci krátce kývli hlavami.

„Nové šaty, ministryně?“ zeptal se Fulton a při pohledu na hrubou vlnu přimhouřil oči.

„Chápu, že už se chceš zbavit těch mizerných ministerských hábitů,“ dodal Birch s úsměvem, „ale myslel bych, že si můžeš dovolit něco stylovějšího.“

Birch byl z těch dvou mladší, s exoticky blond vlasy a hranatou čelistí doslova zářný portrét vojenské mužnosti. Měl světlou pleť, téměř jako Urghulové, ale Adare už viděla Palácem úsvitu procházet sem a tam spousty bělostných seveřanů, většinou ministrů a byrokratů. Birche by si nejspíš nikdo s ministrem nespletl. Muž byl krásně stavěný, jako jedna ze soch lemujících Cestu bohů. I zuby měl dokonalé, takový ten chrup, který by malíř mohl použít jako model.

Fulton byl starší než jeho partner a také menší a ošklivější, ale lidé si po paláci šuškali, že on je ten nebezpečnější, a přestože Birch uměl být ve společnosti Adare prostořeký a otevřený – tuto familiérnost získal za léta, kdy jí byli v patách – staršímu muži se instinktivně podřizoval.

„Opouštím rudé zdi,“ odvětila Adare, „a chci zůstat bez povšimnutí.“

Fulton se zamračil. „Kéž bys mě informovala dřív, ministryně. Býval bych ti nechal připravit plnou stráž ve zbroji.“

Adare zavrtěla hlavou. „Vy dva jste mou plnou stráží, alespoň pro dnešek. Musím jít na Dolní trh a posvítit si na černé zboží pro ministerstvo, a jak jsem řekla: chci zůstat bez povšimnutí.“

„Garda je cvičená, aby byla diskrétní,“ odpověděl Fulton „Nepřitáhneme nechtěnou pozornost.“

„Půl tuctu mužů v plné zbroji, vláčející široké čepele?“ Adare na to s povytaženým obočím. „Nikdy jsem nezpochybňovala vaši diskrétnost, Fultone, ale s milými annurskými občany splynete asi jako lvi mezi domácími kočkami.“

„Slibujeme, že budeme příst,“ dodal Birch a zamrkal.

„Dovol, abych ti poslal otroka do kasáren,“ řekl Fulton, jako by to už byla hotová věc. „Než dojdeš k bráně, budeme mít připravenou putovní skupinu. Dám jim pokyn, aby si přes pancíře navlékli pláště.“

„Ne,“ odpověděla Adare. V tom slově bylo více prudkosti, než zamýšlela, ale na tomhle záviselo všechno. Už setřást Fultona s Birchem bude dost těžké. Jestli se jim podaří sehnat plnou skupinu, bude putovat v kordónu mužů jako ryba chycená ve volné síti. „Chápu, že vám jde jen o mé bezpečí,“ pokračovala a snažila se použít rovnoměrnou dávku neústupnosti a smířlivosti, „ale potřebuju ničím nepřikrášlený pohled na dění na Dolním trhu. Když budou stánkaři vědět, že přicházím, všechno ilegální zboží zmizne dřív, než k nim dojdu. Najdeme už jen skupinku počestných annurských obchodníků, kteří nenabízejí nic zajímavějšího než mandle a kování ke dveřím.“

„Pošli někoho jiného,“ oponoval Fulton se založenými pažemi. „Podléhá ti celé ministerstvo. Pošli úředníka. Pošli písaře.“

„Poslala jsem úředníky. I písaře. Některé části své práce musím prostě vykonat sama.“

Fulton sevřel čelist. „Nemusím ti snad připomínat, ministryně, že ve městě vládnou nepokoje.“

„Annur je největší město největší říše na světě,“ odsekla Adare. „Vždycky tu panuje neklid.“

„Takovýhle ne,“ namítl Aedolian. „Kněz, který zavraždil tvého otce, měl lásku tisíců, desetitisíců. Odhalila jsi o něm pravdu, viděla jeho násilnou smrt, a následně jsi prosadila soubor Dohod, které okleštily jak jeho církev, tak jeho náboženství.“

„Lidé to takhle nevidí.“

Kývl. „Mnozí ne, ale mnozí neznamená všichni. Synové plamene…“

„Jsou pryč, ten vojenský řád jsem rozpustila.“

„Rozpuštěný vojenský řád se jen tak nerozplyne,“ odvětil Fulton vážně. „Udrží si své učení, věrnost i čepele.“

Adare si uvědomila, že zatnula ruce v pěst. Aedoliané vyslovili její tajnou naději – že Synové plamene stále existují, znovu se seskupují a že si ponechali své čepele. Po střízlivé úvaze se její plán jevil jako šílenství. Synové plamene ji nenáviděli za to, co provedla s jejich církví i jejich řádem. Když se Adare objeví v jižním městě Olon sama, beze stráží, je pravděpodobnější, že ji upálí, než že ji vyslechnou, a přesto neviděla jiné východisko.

Jestli se má postavit il Tornjovi, potřebuje vlastní sílu, dobře trénovaný vojenský stroj. Z jihu se šířily zkazky, že se Synové znovu houfují. Ta síla tam byla – skrytá, ale byla. A pokud šlo o jejich loajalitu… no, loajalita byla tvárná. Alespoň v to urputně doufala. Každopádně zatím nemělo cenu předbíhat. Mohla čekat ve svých komnatách jako rozmazlená kočka domácí, nebo se chopit jediné pro ni dostupné zbraně a doufat, že čepel neprojde přímo její rukou.

„Udělám, co bude třeba udělat,“ řekla Adare a vnutila do hlasu trochu oceli. „Posíláte otroka, aby každé ráno hlídal mé dveře? Ne, přicházíte sami. Otrok vám může naleštit váš pancíř, ale srdce vaší povinnosti musí být vykonáno vámi samotnými.“

„No, vlastně,“ dodal Birch, „on si svou zbroj leští sám, ten paličatý kozel.“

„Jdeme ven,“ pokračovala Adare. „Jen my tři. Věřím vám, že jste schopni zajistit mi bezpečnost, zvláště když nikdo neví, kdo jsem. Můžete si vzít čepele a nechat si pancíře, ale něco si vezměte přes ně, cestovní plášť, a ne ten, co má na sobě vyšité ty zatracené insignie gardy. Při následujícím gongu se setkáme u Dolní brány.“

Adare dlouze vydechla, když prošla pod padací mříží, pokračovala přes dřevěný most klenoucí se přes vodní příkop a proklouzla kolem vnější stráže do vřavy za nimi.

Riskla jeden pohled přes rameno a sama si přitom nebyla jistá, zda hledá pronásledovatele, nebo si krade poslední pohled na svůj domov, na pevnost, která ji po více než dvě desetiletí chránila. Zevnitř bylo obtížné ocenit rozměry Paláce úsvitu: majestátní síně, nízké chrámy a vinoucí se zahrady bránily komukoli vidět víc než vždycky jeden úsek. Dokonce i ústřední nádvoří, postavené tak, aby pojalo pět tisíc vojáků stojících v pozoru a uchvátilo dokonce i nejotrávenější zahraniční vyslance, zabíralo pouze maličký zlomek celku. Skutečný rozsah paláce se dal posoudit jedině při pohledu zvenčí.

Rudé stěny, tmavé jako krev, se rozprostíraly do obou směrů. Nebýt střílen a strážních věží rozmístěných po celé délce, mohl být palác jakousi prastarou přírodní krásou spíš než dílem lidských rukou; kolmý útes se vypínal padesát stop do vzduchu, nepropustný a nesmiřitelný. I beze stráží by tyto hradby představovaly vážný problém pro jakéhokoli nepřítele, a přesto to nikdy nebyly rudé hradby, co přitahovalo zrak, neboť v jejich nitru se tyčil lesík ladných věží: Jasmínové kopí, Bílá věž, Yvonnina a Jeřábí věž a Plovoucí síň, a všechny byly natolik skvostné, že mohly hostit krále. V jiném městě by jediná z těch věží dominovala panoramatu, ale v Annuru, v Paláci úsvitu vypadaly jako dodatečný nápad, kuriozita, rozmar architekta, který už nevěděl, co vymyslet. Oko po nich sklouzlo, nebo spíš vyjelo nahoru, aby pojalo neuvěřitelnou výšku Intařřina kopí.

I po dvaceti letech v Paláci úsvitu stále ještě Adařina mysl žasla nad rozměry centrální věže paláce. Zčásti za to mohla její výška. Vrcholek se tyčil tak vysoko, jako by chtěl probodnout nebeskou báň, seškrábnout modř z oblohy. Vystoupat na vrchol Kopí zabralo větší část dopoledne a v letech minulých se vědělo o některých stárnoucích annurských císařích, že jim výstup trval několik dní a museli přespávat na odpočívadlech zřízených uvnitř věže.

Odpočívadla tam byla umístěna až dodatečně. Všechno uvnitř věže – schody, podlaží, vnitřní místnosti – se tam dodalo později, jako lidská chytrost zabudovaná do vnitřku věže starší než paměť lidstva. Pouze stěny byly původní, vytesané či vylámané či odlité ze substance čiré a jasné jako zimní led, hladké jako sklo, silnější než kalená ocel. Z vnitřních komnat bylo vidět přímo skrz stěny, ven do ulic a na annurské domy a dál, o moc dál, přes Zlomenou zátoku a na západ do Moře duchů. Lidé putovali napříč říší i zpoza jejích hranic, jen aby se mohli podivovat téhle ohromné, fascinující jehle. Stejně jako legie nebo flotila ztělesňovalo Intařino kopí, jeho přítomnost v samém srdci Paláce úsvitu, nevyhnutelnost annurské moci.

A přitom je to pouhých několik stovek stop od tohohle , konstatovala Adare, když se otočila k paláci zády.

Kolem ní, doslova ve stínu úzkostlivě opečovávaných stěn, se krčila dlouhá řada vinných putyk, nevěstinců, týkových chatrčí nalepených na sobě a s dřevěnými stěnami samá díra, s křivými vchody a okny ověšenými zplihlými, omšelými látkami. Ten kontrast bil do očí, ale měl svou logiku: Malkeenianové si v případě útoku na město nárokovali právo srovnat vše, co je na padesát kroků od vodního příkopu, se zemí. Již stovky let k žádnému takovému útoku nedošlo, ale občané s dostatkem majetku si své fajnové domovy nechávali pro jistotu stavět jinde, tak daleko od paláce, aby je žádný lekavý vládce nevypálil v zájmu říšské bezpečnosti. A tak, navzdory jejich blízkosti k paláci, byly ulice a uličky kolem Adare samá špína a hluk, vůně laciného vepřového, ugrilovaného div ne na škvarek, žluklého kuchyňského oleje, krevetové paštiky a kurkumy, a pod tím vším se jako nit nesl štiplavě slaný, studený mořský vzduch.

V minulosti, jak se v jejím postavení patřilo, opouštěla Adare palác vždy Císařskou bránou, otevírající se na západ na Cestu bohů, a chvíli tam jen stála, snažila se tu nějak zorientovat, dát okolnímu zmatku nějaký smysl. S úlekem si uvědomila, že se k ní blíží nějaký muž, pouliční prodavač s dřevěnou miskou pověšenou na krku a plnou nějakého zčernalého masa, jehož proužky byly snad zuhelnatělé až k opékacím jehlám. Už k ní měl napůl nakročeno, když předstoupil Fulton, zakroutil prošedivělou hlavou a zavrčel něco strohého, čemu Adare příliš nerozuměla. Prodavač zaváhal, podíval se na hlavici meče trčící z aedolianského pláště, potom plivl na děravou dlažbu a šel si dělat kšeft jinam. Za okamžik se k nim připojil Birch.

„Přes Hroby?“ zeptal se. „Nebo podél kanálu?“

„Hroby by byly bezpečnější,“ odvětil Fulton a jízlivě se podíval na Adare. „Žádné davy, méně pochybných živlů.“

Čtvrť ležela přímo na západ, strmě stoupala na kopec, který byl kdysi, jak už název napovídal, vyhrazen pouze pohřebním parcelám. Jenže jak se město rozrůstalo a pozemky byly dražší, kolonizovali tuto oblast postupně zámožnější kupci a řemeslníci, kteří své zboží prodávali na Černém trhu nebo podél Cesty bohů, a stavěli mezi hřbitovy, až se celý kopec proměnil v síť hrobek a otevřené země, přerušovanou řadami usedlostí s pěkným výhledem na Palác úsvitu a za ním ležící přístav.

„Přes Hroby by to trvalo déle,“ pravila Adare rozhodně. Dostala se sice za rudé hradby, ale stále na ni vrhaly svůj stín a ona chtěla pryč, nechat se doslova pohřbít v městském labyrintu, a to rychle. Aedolianům svůj plán prozradit nechtěla, a tak dosud nevytáhla pásku přes oči a zatím se spoléhala na hlubokou kapuci, pod níž skrývala obličej i oči. Mizerné maskování ji znervózňovalo, byla netrpělivá. „Jestli chceme dojít na Dolní trh a vrátit se před polednem, budeme to muset vzít přes kanál. Je poměrně rovný. Je plochý. Už jsem přes kanály cestovala.“

„Pokaždé s kompletní skupinou stráží,“ podotkl Fulton. I ve chvíli, kdy stáli a mluvili, hlídal očima dav a jeho pravá ruka se za celou dobu nevzdálila od meče.

„Čím déle tu budeme stát a dohadovat se,“ namítla Adare, „tím déle budu mimo palác.“

„A jsme tu přímo na ráně,“ dodal Birch a jeho nedávná hravost byla fuč. „Je to na tobě, Fultone, ale já bych radši šel, než tady stál.“

Starší Aedolian něco nesrozumitelně zahuhlal, dlouze a upřeně se zadíval na kanál vinoucí se na západ, a pak nevrle přikývl. „Pojďme přes most,“ řekl. „Na jižním břehu není takový frmol.“ Přidal se na její levou stranu, jak přecházeli přes kamenný můstek, zatímco Birch kráčel několik stop vpravo, na pozici mezi Adare a vodním kanálem, když došli na opačnou stranu.

Kanál, stejně jako dva tucty jiných vinoucích se městem, byl stejnou tepnou jako normální ulice. Shlukovala se zde spousta lodí, malé proutěné čluny, nákladní čluny, štíhlé hadí lodě, většina naložena proutěnými koši nebo otevřenými sudy, většina prodávala zboží lidem na břehu, mince od nich vybírala v košících na dlouhém držadle a stejnou cestou jim vracela zboží – ovoce nebo ryby, ta nebo květiny. Lidé plnili oba břehy, nahýbali se přes nízké kamenné balustrády, křičeli na lodníky objednávky. Každou chvíli něco žbluňklo do vody a polonazí uličníci, třesoucí se na břehu, skočili dovnitř a zuřivě se rvali v urputné snaze vylovit zboží klesající do vody.

Bez houfu palácových stráží, který by vyklidil cestu, trvala pěší cesta déle, než se Adare pamatovala. Ačkoli byla vyšší než většina žen, téměř stejně vysoká jako Birch, chyběla jí mohutná postava, kterou by si prorazila cestu tlačenicí. Zdálo se, že Fulton je s každým krokem napjatější, ostražitější, a Adare sama začala pociťovat nervozitu. Úlevu z toho, že vyklouzla z oprátky rudých zdí, vystřídal neustálý tlak potících se těl všude kolem ní, strkání a pokřikování, dunění tisíce hlasů.

Když dorazili do relativního klidu širokého náměstí čelem k Zátoce, cítila Adare, jak jí po zádech stékají čůrky potu. Dech jí vázl v prsou a vydala dlouhý, nerovnoměrný vzdech. Ve srovnání s cestičkami proti kanálu bylo náměstí široké a relativně prázdné, obrovská plocha kamenných dlažek s roztroušenými hloučky mužů a žen. Viděla před sebe dál než na dvě stopy. Mohla se hýbat, dýchat. Netušila, jak by tuhle trasu zvládla překonat bez Fultona a Birche.

No, radši bys to měla rychle vymyslet , řekla si. S sebou je vzít nemůžeš .

Podívala se na Zátoku, něco jako široké jezero, kde po stovce mil končil kanál Atmani a větvil se do půltuctu menších kanálků, jež donesou vodu i lodě k různým městským čtvrtím. Houpal se zde nespočet kotvících úzkých člunů vykládajících svůj náklad na menší vory nebo pohupující se loďky ze sudů, následně doplňujících zásoby na zpáteční cestu na jih směrem k Olonu a jezeru Baku.

Adare se na chvíli zastavila a prohlížela si plavidla. O kolik jednodušší by byla její cesta, kdyby si mohla zkrátka jedno vybrat, nastoupit na palubu, zaplatit kapitánovi za jídlo a luxusní kajutu a strávit cestu na jih promýšlením svého setkání s tajně obnovenými Syny plamene a jejich tajemným vůdcem Vestanem Ameredadem. Loď by byla v mnoha směrech bezpečnější než pokoušení osudu pěšky po dlouhé cestě – žádné slídivé oči, žádní bandité, téměř žádný lidský kontakt. Ta vidina byla tak lákavá… Lákavá a úplně hloupá.

Adare viděla i na dálku výběrčí daní ve škrobených uniformách, členy svého vlastního ministerstva, jak se pohybují sem a tam po nábřeží a očima přelétávají po vyložených sudech a žocích. Stála příliš daleko, než aby měli šanci ji odhalit, ale přesto se schovala hlouběji pod kapucí. Za jeden den Ran zjistí, že mu jeho ochočené zvířátko zmizelo, a až po ní půjde, bude od ní očekávat chování zhýčkané princezny. Do příštího rána budou kenarangovi poskoci šmejdit po všech nejdražších tavernách a hostincích ve městě. Budou vyslýchat lodní kapitány dole v přístavu a po celé Zátoce se budou vyptávat na mladou ženu s mincemi v kapse a zakrytýma očima.

Adařina ramena ztuhla při pomyšlení na pronásledování, na stovky il Tornjových mužů, kteří kvůli ní budou pročesávat město, a málem vyjekla, když k ní přistoupil Fulton a pevně ji uchopil za loket.

„Nedívej se přes rameno, ministryně,“ řekl tichým hlasem. „Sledujou nás.“ Podíval se na svého druha. „Birchi, zaujmi druhý bod, oči na severovýchodní kvadrant.“

Adare se začala otáčet, ale Fulton ji necitelně postrčil vpřed.

„Ne-o-tá-čej se,“ sykl.

Adare ucítila na kůži bodnutí ostnů strachu. „Víš to jistě?“ zeptala se. „Kdo je to?“

„Ano, a nevím. Dva vysocí muži. Právě vešli do obchodu s  ta .“

Místo aby se Adare otočila, zírala na dav, hrnoucí a přelévající se kolem ní. Netušila, jak Fulton v tomhle chaosu rozeznal dvě tváře. Na širokém prostranství muselo být na tisíce lidí – nosiči s nahými hruděmi, sklonění pod svými náklady téměř až k zemi; klubka klevetivých žen v pestrobarevném hedvábí, jež byly na cestě dolů z Hrobů, aby si přebraly novější zboží, než dojdou na tržnici; žebráci klečící vedle fontánek; vozkové v širokých slaměných kloboucích, popohánějící lhostejné vodní buvoly tlačenicí. I kdyby ji v tomhle davu sledovala polovička annurské legie, Adare by si jí možná nevšimla.

„Západně podél kanálu šly stovky lidí,“ zašeptala Adare. „Tohle je v Zátoce nejrušnější hodina. Neznamená to, že nás sledují.“

„Při vší úctě, ministryně,“ odvětil Fulton a nenápadně ji postrkoval davem směrem k jedné z menších ulic vedoucí ven ze širokého náměstí, „ty máš svou práci a já zase svou.“

„Kam to jdeme?“ dožadovala se Adare odpovědi a přes Aedolianův povel riskla ohlédnutí přes rameno. Birch se držel o tucet kroků za nimi, bedlivě sledoval průčelí obchodů a chlapeckou tvář měl přitom vážnou. „Míříme na jih, ne na západ.“

„Už nejdeme na Dolní trh. Není to bezpečné.“

Adare se zhluboka nadechla. Celý její plán závisel na cestě na západ, přes široké náměstí a potom přes velký most, klenoucí se přes kanál Atmani. Fakt, že ji možná někdo viděl opouštět Palác úsvitu, že ji nějací muži možná i nyní stopují v městských ulicích, jen zvyšoval její naléhavost.

„No, když nás někdo opravdu sleduje, musíme jít dál,“ řekla. „Můžeme je setřást na Dolním trhu.“

Fulton na ni vrhl zlý pohled.

„Dolní trh je sen každého nájemného vraha – nepřetržitý dav, mizerný výhled a takový hluk, že neslyšíš vlastního slova. Především nechci, abys tam vůbec šla, a určitě tam nepůjdeš teď. Až se vrátíme do paláce, můžeš mě zprostit funkce. Můžeš mě zbavit mé oceli, jestli chceš, ale dokud se nevrátíme, dokud to neuděláš, je mou povinností tě chránit a já mám v úmyslu tu povinnost plnit.“ Sevřel její loket pevněji. „Jdi dál. Neutíkej.“

Podíval se přes rameno na Birche, který rukou naznačil sérii znamení tak rychlou, že ji Adare nestíhala sledovat. Mladší Aedolian vypadal zasmušile a Fulton krátce kývl a dál ji strkal směrem k nejbližší uličce.

„Kam jdeme?“ zasyčela Adare znovu. Návrat do Paláce úsvitu byl nemožný. Il Tornja by se doslechl o jejím odchodu a podivných okolnostech, jež ho provázely. Zjistí, že šla v přestrojení, že trvala na minimální stráži, a bude chtít odpovědi, na které nebyla připravena. I kdyby se Adare nějakým zázrakem povedlo udržet překaženou cestu v tajnosti, Aedoliané by ji už nikdy nepustili ven z rudých zdí bez kompletního doprovodu. „Kam mě vedete?“ ptala se naléhavě a vzdáleně si uvědomovala, že se jí do hlasu vloudila panika.

„Do bezpečí,“ odvětil Fulton. „Před jeden nedaleký obchod.“

„V nějakém ’Kentem poflusaném obchodě budeme jako v pasti.“

„V tomhle ne. Vlastníme ho. Provozujeme. Říká se mu králičí díra – slouží v situacích, jako je tahle.“

Z tlačenice k nim přistoupil nějaký obchodník. Byl to tlustý, dobrotivý muž, a když sáhl do nacpaného látkového pytle po svém boku, odhalil děravý úsměv.

„Ohnivé ovoce, madam? Čerstvé, ze sadů Si’ite, a šťavnaté jako polibek…“

Než stihl nabídnout zmíněné ovoce, Fulton předstoupil. Aedolian netasil čepel, ale nemusel. Jeho pěst se zabořila do obchodníkova měkkého hrdla a muž se skácel k zemi.

Adare užasle couvla.

„Jen se nám snažil něco prodat,“ protestovala.

Ovocnář se skulil na bok a z jeho průdušnice vycházelo raněné chrčení. Snažil se vzepřít na loktech a jeho oči plnila bolest a panika. Aedolian mu nevěnoval ani pohled.

„Nesložil jsem přísahu, že budu chránit jeho život. Je nás málo a jsme daleko od rudých zdí. Pojďme dál.“

Za nimi Birch ukázal další signály jednou rukou, druhou připravenou na meči. Adare cítila, jak jí houstne dech v prsou, bublá jí v žaludku. Byla lapená v milionovém městě. Fultonova pevná paže na jejím lokti se o to postarala. Jakmile opustí náměstí, nebude už cesty tam ani zpět, nebude kam utéct. Aedoliané se ji jen snažili ochránit, ale…

Zírala na Fultona, na věkem ošlehanou tvář. Co když neusilují o její bezpečí? Aedoliané ji mimo dohled známých očí mohou zatáhnout do kterékoli staré uličky a dokončit to. Prudce se zastavila. Snažili se tě udržet uvnitř paláce , připomínal jí hlas v hlavě, ale v uších jí zvonilo a Birch něco křičel, mával na ně a zrychlil do klusu.

Musí to být hned, došlo jí. Ať už byli Aedoliané nevinní či ne, ať už je někdo opravdu sledoval nebo ne, návrat znamenal odhalení, a odhalení znamenalo nezdar.

Otec je mrtvý , připomněla si, a já jsem jeho poslední čepel. Potom se zprudka vytrhla.

Fultonův obličej se zkřivil překvapením. „Ministryně…“ spustil, ale než stihl dokončit, Adare se otočila a pádila na západ, hlouběji do náměstí, směrem ke kanálu, jenž vtékal do Zátoky. Potřebovala ten kanál přejít po mostě, potom k úzké vodní strouze odtékající na západ. Jen několik set stop , pomyslela si a její nohy dusaly po širokých kamenech. Jen pár set kroků a bude v bezpečí.

„Birchi!“ zařval Aedolian. Mladší strážce se otočil, natáhl paži, aby ji zastavil, ale byl moc pomalý, kvůli nečekanému útoku na okamžik zaváhal.

Adare se vrhla doleva, ucítila, jak se jí tkanina šatů motá mezi nohy, a chvíli i padala, řítila se směrem k širokým dlažebním kamenům. Zachytila se nataženou paží, palcem jí projela bolest do zápěstí, pak několik kroků klopýtala, uslyšela, jak za ní Birch nadává, a potom už zase utíkala a zrádné šaty držela vykasané nad koleny.

Muži a ženy se zastavovali a hleděli, jak uhání kolem, jedna tvář se vynořovala za druhou, série nehybných portrétů; vylekané dítě s širokýma hnědýma očima; údržbář kanálu s dlouhým hákem v ruce, s polovinou tváře zhyzděnou ošklivou jizvou; blonďatý Edišan s vousem dlouhým do půli prsou. Sklouzla jí kapuce, odhalila její tvář a oči. Lidé začali ukazovat a vykřikovat. Několik dětí se za ní dokonce rozběhlo a povykovalo „princezna“ a „Malkeenianka“.

Riskla pohled přes rameno – sama si nebyla jistá, zda se ohlíží po Aedolianech, nebo po záhadnějším pronásledovateli. Fulton a Brich za ní utíkali, ale měli tucet kroků zpoždění a ona se zábleskem překvapení zjistila, že její plán, i když nabouraný, skutečně funguje. Muži byli mnohem silnější než ona, silnější a rychlejší, ale pod putovními plášti měli čtvrtinu své váhy v oceli. Adare měla jen mošničku s mincemi a pod šaty schovanou pásku na oči.

Jen o kousek dál , říkala si. O kousek dál a už bude jedno, kdo mě viděl .

Nevěděla jistě, jak dlouho už běží, ale najednou byla skoro na místě, téměř u úzkého vodního přepadu, jemuž lidé říkali Skluzavka. Skluzavka nebyla kanál v pravém slova smyslu. Na rozdíl od půl tuctu vodních cest, jež se rozprostíraly od Zátoky k severu, východu i západu, všechny dost široké na to, aby jimi mohla projet úzká kanálová plavidla, kvůli kterým byly vykopány, měřil tento boční kanál sotva šest kroků napříč a byl na něm vybudován miniaturní vodopád, aby odčerpal přebytečnou sílu proudu a aby tak ostatní kanály vinoucí se městem tekly plynuleji.

Onehdy, když Adare několikrát navštívila Zátoku i Dolní trh, viděla smějící se nahaté děti, jak jezdí po Skluzavce dolů. Seskočily z můstku nad ní, potom se nechaly zpěněným proudem odnést dál na západ, mimo dohled mezi budovami tyčícími se na nosnících nad vodou. Tehdy to vypadalo snadno, jako legrace. Avšak když se vytáhla na širokou, nízkou balustrádu, ztuhla a nevěřícně zírala na vodu pod sebou. Pamatovala si krátký pád, možná pár kroků, do svižného, osvěžujícího proudu. Paměť ji evidentně zradila.

Něco proměnilo Skluzavku z vodního přepadu, působícího malou závrať a jako stvořeného k dětským hrám, v divoce zpěněný proud, v divokých nárazech pohlcující sám sebe a prskající pěnu tucet stop do vzduchu. Adare sevřela zábradlí pevněji. Žádné děti nebyly v dohledu.

Podzim, došlo jí a nohy se jí klepaly po zběsilém běhu i čerstvým šokem. Viděla děti, jak se projíždějí po Skluzavce na začátku podzimu, kdy mají jak kanály, tak samotná Zátoka nejnižší hladinu. Jenže teď byl konec jara a proud se zuřivě zakusoval do břehů jako nějaké hlady běsnící zvíře, které se snaží vyrvat z pout. Adare se v Paláci úsvitu naučila plavat ve Smaragdové tůňce. Jako dítě dokonce přesvědčila své Aedoliany, aby ji za klidných dnů nechali pádlovat v přístavu. Ale tohle? Nebyla si jistá, jestli je v tomhle zuřivém proudu vůbec schopná plavat, určitě ne takhle vyčerpaná, navíc když ji těžké nasáklé vlněné šaty potáhnou ke dnu. Začala zase slézat ze zábradlí. Může běžet dál, vzdálit se pronásledovatelům po souši, setřást je v uličkách a postranních ulicích Annuru, někde se schovat…

Výkřik od paty mostu ji přimrazil na místě.

Fulton a Birch už doběhli k můstku, mladší Aedolian byl o jeden krok před svým druhem a oba něco nesrozumitelně řvali. Oba byli rudí v obličeji a zpocení, ale oba vypadali připraveni uběhnout další míli. Pěšky jim neuteče. Nezvládne to. Buď Skluzavka, nebo nic. Adare sledovala, jak se muži blíží, paralyzovaná strachem a nerozhodností.

Udělej něco , vrčela na sebe a znovu se podívala na běsnící proud dole. Udělej něco!

A potom, s výkřikem, který byl napůl vzlyknutím a napůl výrazem odporu, se už nekontrolovatelně řítila přes okraj vstříc burácejícímu proudu.

4

„No, na těch ’Kentem podělaných mapách to není,“ křikla Gwenna ze svého místa na druhém kettralově pařátu a musela přitom namáhat hlasivky, aby překřičela skučení větru.

Valyn raději místo odpovědi jen přikývl. Netroufal si otevřít ústa, aby si drkotajícími zuby nepřekousl jazyk. Tam na Qirinských ostrovech bude ještě počasí na koupání, ale v Kostěných horách na konci jara bude ještě všude vládnout zima, zvláště když letíte tři tisíce stop vysoko. Valynovi nepomohlo proti dotěrnému větru ani nejtlustší černé oblečení.

Mžoural skrz zmrzlé řasy a snažil se nějak zorientovat v údolí pod nimi, v proláklině táhnoucí se od východu k západu a tak hluboké a úzké, že když prolétali přímo nad ní, viděl jen dno. V této části horských hřebenů se zdržovali většinu odpoledne a pátrali po pustém šedivém kameni a ledu, známkách ztraceného města Rampuriho Tana. Mnich Valynovi zhruba nastínil, kde mají hledat, ale detaily byly mlhavé.

„Byl jsem tam jen dvakrát,“ řekl mu Tan předtím a jeho tón naznačoval, že Valyn je blázen, když o tohle usiluje, „a nikdy jsem se tam nepřibližoval vzduchem.“

Což znamenalo dlouhé a nahodilé hledání. Kettralové měli nejpřesnější mapy na světě – z křídel vznášejícího se ptáka je snadné zakreslit pobřeží a řeky –, ale nikdo se neobtěžoval dělat nějaký hlubší průzkum Kostěných hor. Žulové vrcholky a vysoko položená zasněžená údolí byla příliš nehostinná a vzdálená, než aby o ně někdo jevil z vojenského hlediska zájem: do Kostěných hor se s armádou nikdo nepouštěl a kromě několika drsných těžařských vesniček, nacházejících se o kus dál na jih, tu ani nikdo nebydlel.

Valyn by řekl, že osídlení v nějakém větším měřítku bylo takhle daleko na severu nemožné, ale ve strmé žulové stěně právě rozeznával řadu obdélníkových otvorů a otevřených skalních říms. Kamenická práce byla tak hrozně stará a omšelá větrem a počasím, že mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že se dívá na schody a komíny, okna a balkony, to vše jako včelí plástev na svislé stěně útesu. Assare, mrtvé město, jež sliboval Rampuri Tan.

Už bylo načase , pomyslel si Valyn a zimomřivě zatnul čelist. Natáhl se, aby poklepal Kadenovi na paži, a ukázal dolů.

Kaden se pořádně chytil popruhu nad hlavou a trochu se vyklonil z pařátu, aby lépe viděl. Navzdory nedostatku tréninku zvládal své první lety na kettralech s překvapivým klidem. Sám Valyn se tenkrát, když poprvé dorazil na ostrovy, ptáků bál, ale Kaden poté, co položil několik přímočarých otázek, jak se nasedá, sesedá a jakou pozici je nutné zaujmout během letu, přestál výlet bez zjevné úzkosti, v postrojích zůstával uvolněný a těma netečnýma planoucíma očima sledoval vrcholky. Když pták přeletěl čtvrtinu údolí, otočil se Kaden zpátky na Valyna a kývl.

Na opačném pařátu to nešlo tak hladce: Gwenna, nasupená, že musí být v postroji s Triste, strávila polovinu letu tím, že do dívky dloubala, ať se posune, děsila ji a ani trochu jí nepomohla cítit se bezpečněji nebo pohodlněji. Triste nemohla za to, že nevěděla ani zbla o létání na mohutných ptácích.

Že se jí povedlo zůstat naživu, a dokonce pomáhat, když šlo všechno do výsernice, vypovídalo o jejím odhodlání a houževnatosti, ale všechno mělo své meze. Ta dívka nebyla kettral; byla to kněžka bohyně rozkoše a dětství strávené v Cienině paláci, kde se učila o loutnách, tanci a vybraných vínech, ji pramálo připravilo na strasti kettralského cestování.

Samozřejmě, připomněl si Valyn, že já bych vypadal stejně nesvůj, kdyby po mně někdo chtěl, abych hrál na loutnu. Každý má své slabůstky. Rozdíl byl, že když pokazíte úryvek na loutně, nezemřete.

Gwenna po chvíli vzdala své chromé pokusy pomoct a nechala Triste houpat se ve studeném větru. Valyn se tam podíval, viděl, že se dívka choulí zimou a žalostně se kymácí v postrojích. Svou potrhanou róbu vyměnila za příliš velkou uniformu jednoho z mrtvých Aedolianů, a přestože na ní plandala jako prádlo na šňůře, ani směšné oblečení nezastínilo její havraní vlasy ani fialkové oči. Ostatní ženy ve skupině vypadaly vedle Triste nezajímavě, nevýrazně. Ne že by na tom Gwenně nějak záleželo. Očividně považovala dívčinu neschopnost za neodpustitelnou.

A Valyn nechtěl ani pomyslet, co se děje na druhém ptákovi. Měli štěstí, že mají druhého kettrala , toho, který zůstal, když pozabíjeli letku Samiho Yurla, ty zatracené zrádce – Suant’ra by celou skupinu sama neunesla – ale přibrání dalšího ptáka přinutilo Talala k roli pilota, takže Rampuri Tan a Pyrre zůstali odkázáni na Anničiny pochybné pokyny. Gwenna se alespoň obtěžovala nadávat Triste kvůli její pozici při letu; pokud to Valyn správně odpozoroval, tak odstřelovačka své povinnosti zanedbávala úplně, její tvrdé oči se upíraly na terén pod nimi, luk zpola natažený navzdory ledovému větru. Naštěstí jak Rampuri Tan, tak Pyrre vypadali, že přišli na to, jak viset v postrojích a držet se nahoře popruhů. Přinejmenším nespadli a nezabili se, takže aspoň něco.

Brzy budeme dole, připomínal si Valyn, mžoural na zemi pod sebou a snažil se najít nejlepší místo k přistání.

Bylo jasné, proč se v tomhle údolí, na rozdíl od jiných, dokázala udržet lidská osada: bylo hlubší, mnohem hlubší. Místo hrubých, nahoru se rozšiřujících soutěsek, jimiž byly zbrázděné všechny okolní hřebeny, šplhaly strmé žulové stěny do výše tisíců a tisíců stop, odstiňovaly a zastřešovaly roklinu pod sebou a chránily její podnebí, takže roklinka byla spíš zelená než hnědá a šedá, s opravdovými stromy místo osamocených pahýlů, jimiž byly posety ostatní hory. Jak sletěli pod horní okraj, ucítil Valyn teplejší, vlhčí vzduch. Na kraji údolí, kde ledovce tály, se přes okraj skály přeléval tenký vodopád, napůl schovaný pod závojem vodní tříště, třpytil se, zurčel a odrážel světlo, než se vlil do jezírka, které ústilo do lenivé říčky tekoucí podél dna údolí. Na březích říčky rostla tráva; ne ty rozcuchané, nepravidelné trsy, které viděl na vyšších vrcholcích, ale skutečná tráva, zelená, pravidelná, i když nikterak zvlášť svěží.

Bylo to však samo město, co přitahovalo Valynův zrak, pokud se to ovšem vůbec dalo nazvat městem . Valyn nikdy neviděl nic podobného. Schody vytesané do kamenného masivu vedly klikatě sem a tam od římsy k římse, a zatímco některé z těch ochozů se tvářily jako dílo přírody, jako by se obrovské kamenné střepy zkrátka samy odlouply, jiné byly až příliš pravidelné a úhledné, evidentně vysekávané roky nebo desetiletí. Stěna byla prošpikovaná řadami hrubých obdélníkových děr – oken do vnitřních komnat. Jiné, menší otvory by mohly sloužit jako komíny či jamky pro nějaké dřevěné lešení, jež dávno ztrouchnivělo. Bylo těžké odhadnout rozměry, ale nejvyšší okna se otevírala nejméně stovky stop nad dnem údolí, mnohem výš než špičky černých borovic dole. Bylo to úchvatné dílo. Valyn se snažil uhodnout, jak dlouho asi muselo trvat postavit takové místo, kolik mužů a žen pracovalo kolik let, aby si ze skály vykutali horský domov, ale Valyn byl voják, ne stavitel. Možná desetiletí. Staletí.

Bylo to krásné místo. A co víc, dalo se ubránit. Do rokliny se nedalo vstoupit jinudy než z východu, vzhůru po ukrutně strmém, popukaném svahu. Ten kaňon by ubránilo padesát mužů proti celé armádě, a stačilo by k tomu pouze skutálet dolů po skalních rozvalinách balvany. Rovná půda na dně prolákliny skýtala dostatek prostoru, na němž se dala pást zvířata a pěstovat plodiny, a pokud by se nějaké armádě přece jen nějak podařilo do rokle vniknout, samotné město, dostatečně zajištěné, vypadalo, že by dokázalo vzdorovat obléhání neomezeně dlouho. Bylo to dobré místo, bezpečné.

Tak proč je mrtvé?

Rampuri Tan mu o tom místě neřekl ani prd, což bylo pravděpodobně dobře, protože Valyn měl problém uvěřit i tomu málu, co už slyšel. Někde tam dole byla evidentně kenta . Kaden a Tan ji zjevně mohou použít, aby jediným krokem přešli půl světa. To celé se zdálo absurdní, ale po osmi letech tréninku s líchy, poté, co viděl, jak Talal a Balendin dokážou nakládat se svými schopnostmi, po svém vlastním zážitku z Hullovy díry byl méně ochoten zavrhnout Kadenův příběh o branách jako nesmysl. Přesto by mu pomohlo, kdyby věděl, jak ty pitomé věci vypadají .

Valyn doufal, že by mohl získat popis toho, co hledají – rozměry, tvar –, ale Kaden nevypadal, že by o branách věděl o moc víc než ten ždibec o csestriim, a mnich řekl jen: „Najdi město a já nás vezmu ke kenta .“

„Nuže, zde je město,“ zamumlal Valyn a protáhl si mrznoucí mečovou ruku, aby se trochu rozhýbal, zatímco kontroloval popruhy. Dal Gwenně nenápadné znamení rukou: budeme sesedat, krátká kontrola perimetru . Netrpělivě kývla a už uvolňovala Tristeiny přezky k sestupu. Valyn dal několika trhnutími za popruhy signál Laithovi a pilot začal se Suant’rou mírně klesat, aby ji navedl dolů k patě útesu, několik tuctů kroků od schodů a oken.

Bude lepší, když tohle místo bude mrtvé , pomyslel si Valyn, když se před ním začal tyčit rozpukaný kámen.

Klesání šlo lépe, než mohl doufat. Oba mniši dokonale plnili pokyny, jako by se je celé dny učili nazpaměť; Triste bylo téměř lehké chytit a Pyrre, která vypadala, že si rozrazí hlavu, se na poslední chvíli stočila do kotoulu a s chechotem vyskočila na nohy. Annick a Gwenna nečekaly, až se ostatním vrátí rovnováha; okamžitě vyrazily s tasenými meči, aby zkontrolovaly perimetr, jedna ven do vysoké trávy, druhá se poté, co zapálila lucernu, vrhla do zejícího chřtánu samotného města.

„Jak často říkávám po propité noci,“ podotkla Pyrre a podívala se tam, kde Laith a Talal přistáli s ptáky, „užila bych si to víc, kdybychom to tolik nepřeháněli.“

„Chvíli trvá, než si člověk zvykne na dlouhé lety,“ odvětil Valyn a opatrně skrýval fakt, že i on se po noci v postrojích cítil ztuhlý a bolavý, ošlehaný větrem a promrzlý až na kost. Nájemná vražedkyně tvrdila, že je na jejich straně, jenže lidé, kteří měli být na jejich straně, dosud vždy projevili nesmírnou horlivost je zabít a Valyn netoužil té ženě odhalit víc, než musel. Místo toho se obrátil k Rampurimu Tanovi.

„Řekni mi, že tohle je to místo.“

Mnich kývl. „Je to dál na sever, než jsem myslel.“

„A tohle má být přesně co?“ zeptala se Pyrre, zaklonila hlavu a hleděla na tyčící se útes. „Součást Anthery?“

„Nemyslím si, že je to součást čehokoli,“ odvětil Kaden, pomalu se otočil a prohlížel si odrolené tesané stěny. „Už ne.“

Ačkoli ve vysokých horách zbývala ještě hodina denního světla, hluboko v údolí se už snášela noc a Valyn zíral do sílící temnoty ve snaze obtisknout si okolní terén do hlavy: vodopád, malé jezírko, úzká říčka plynoucí na východ. Miliardy let staré kamení se nahromadilo v místech podél úpatí útesu, ale o něco dál už bujel porost černých borovic tak hustý, že se ani v jednom směru nedalo dohlédnout dál než na sto kroků.

Obrátil pozornost zpět k tesané skále. Jediným přístupem na úrovni země byl jeden vchod, připomínající bezzubá ústa – ten, do něhož zmizela Gwenna –, ačkoli z výšky dvaceti nebo třiceti stop na ně shora nevraživě shlížela řada úzkých otvorů: snad větracích nebo obranných děr. Po stranách vstupu do jeskyně se nacházely hrubé rytiny lidských postav, avšak větrem a deštěm natolik vydrolené, že Valyn nerozeznal nic víc než pozice těl. Možná bývaly triumfální, ale eroze jejich siluety natolik poškodila, že se nyní jevily zamrzlé v pozici porážky či smrti. Z kamene trčely zbytky zrezlých osiček, avšak panty, jež na nich kdysi držely, byly dávno pryč, stejně jako samotné dveře, zřejmě uhnilé. Ať už to místo bylo čímkoli, někdo ho zjevně opustil už před hodně dlouhou dobou.

Laith prohlížel Suant’ru, kontroloval, jestli nemá poškozené letky, potom perutě. Yurlův kettral čekal o tucet kroků dál, peří na noc načepýřené, a sledoval je jedním černým, neproniknutelným okem. Tihle ptáci létají pro kohokoli, kdo má náležitý trénink, a teoreticky pták nepozná nebo mu je fuk, že Valyn a jeho vojáci jsou ti, kdo zničili letku Samiho Yurla. Tak alespoň pravila podělaná teorie. Valyn doufal, že se Hull nemýlil.

„I jim noční odpočinek prospěje,“ řekl Laith a prsty pročesával ʾRa ocasní peří.

Valyn zakroutil hlavou. „Nebudou odpočívat.“

Letec se otočil. „Jak prosím?“

„Máš k Yurlovu ptákovi velící píšťalky?“ zeptal se Valyn.

„Samozřejmě. Bez nich by ptačí samice nebyla nic moc platná.“

„Chci je obě ve vzduchu,“ řekl Valyn. „Ať krouží. Yurlův pták může zůstat nízko, kousek nad stromy, ale ʾRa chci vysoko. Když budeme potřebovat rychle vypadnout, přivoláme je.“

Laith zavrtěl hlavou. „Je unavená, Vale. Obě jsou utahané.“

„To my taky.“

„A my se dnes večer trochu vyspíme. I s teplými proudy v tomhle kaňonu bude pro ně zápřah, aby polovinu noci kroužily. Polomrtví ptáci nám k ničemu nebudou.“

„A úplně mrtví nám budou ještě míň k užitku,“ řekl Valyn. „Musíme předpokládat, že nás někdo sleduje. Loví nás. Další kettralská letka, možná dvě.“

„ Proč to musíme předpokládat?“

Valyn zůstal zírat. „Zběhli jsme. Když jsme opouštěli ostrovy, neuposlechli jsme rozkaz. Pozabíjeli jsme jinou kettralskou letku…“

„Byli to zrádci,“ podotkl tiše Talal, který se přiblížil ke skupince.

„Tohle kromě nás nikdo neví ,“ řekl Valyn. „Pokud jde o Hnízdo, tak jsme zrádci.“

„Leda by oni sami byli zrádci,“ řekl Laith pochmurně. „Daveen Shaleel nebo Blecha nebo kdokoli. V tom případě budem taky v řiti.“

Valyn pomalu vydechl. „Nemyslím si, že v tom Blecha jede.“

„Právě jsi řekl, že si myslíš, že nás ten bastard honí .“

„To si myslím,“ potvrdil Valyn, „ale nemyslím, že je součástí spiknutí.“ Odmlčel se a snažil se ujistit, že mu nic neuniklo. „Přemýšlej se mnou. Yurl a Balendin byli mrtví, byli spiklenci a Shaleel je poslal na sever.“

„Aha,“ řekl Talal a kývl.

„Co aha?“ dorážel Laith a díval se z Valyna na lícha a zpět. „Někdo to už vysvětlete, když jsem holt takový idiot.“

„Kdyby ses snažil zavraždit císaře,“ řekl Valyn, „a mohl bys poslat Yurla nebo Blechu, koho bys poslal?“

„Aha,“ řekl Laith. „Kdyby byly veteránské letky součástí spiknutí, Shaleel by poslal je.“ Rozzářil se. „Dobrá zpráva! Ten, kdo nás honí, je na naší straně!“

„Jenže to neví,“ podotkl Valyn, „a než ho stihneme informovat, mohl by do nás naprat dávku šípů.“

„Špatná zpráva,“ řekl Laith a rozpřáhl ruce. „Tyhle zvraty mě ničí. Ale jestli je to všechno pravda, jestli nás opravdu stopují kettralové, je to o důvod navíc, proč nechat ptáky odpočinout. Poslouchej mě, Valyne. Já kettraly znám. Na Ostrovech jsou jen dva lepší piloti než já: Rychlý Jak a Chi Hoai Mi. Jak neuspěl u zkoušky a Chi Hoai Mi, jestli máš tedy pravdu, nás pronásleduje, takže jsem nejlepší, koho máš, a říkám ti, abys je nechal odpočinout.“

Valyn se zamračil do tmy a snažil se představit si, že je v Blechově kůži. Byla to absurdní představa, ale držel se jí. „Tohle není otázka létání, Laithe, ale taktiky. Kdybych byl jimi, chtěl bych nejdřív sejmout naše ptáky. Podržet nás na zemi. Bez křídel jim budeme vydaní napospas. To nedovolím.“

Laith doširoka roztáhl paže. „Viděl jsi ty hory, přes které jsme letěli? Mohlo by je pročesávat celé podělané Hnízdo a stejně by měli minimální šanci nás najít.“

„Neřeším celé Hnízdo,“ odvětil Valyn a udržoval vyrovnaný tón, „řeším Blechu. Pro případ, že bys na Ostrovech nedával pozor, tak on a jeho letka jsou proslulí tím, že jsou schopni naprosto zvrátit šance. Ptáci půjdou do vzduchu. Jeden vysoko, druhý nízko.“

Laith se mu zadíval do očí a pak rozhodil rukama. „Ty jsi podělanec, kterej všechno řeší, Valyne huiʾMalkeeniane.“

„Tvoje práce je létat,“ odpověděl Valyn. „Moje práce je řešit.“

Pilot odfrkl. „Tu máš,“ řekl a hodil něco Valynovi přes ruku. „Když chceš řešit, tak můžeš mít i jednu z píšťalek. Yurlova letka měla dvě.“

Laithovi ještě několik minut trvalo, než kettraly důkladně prohlédl. Když je poslal podruhé do vzduchu – tiché černé siluety klouzající přes hvězdy – vrátila se Annick, vyběhla zpoza několika borovic se šípem nataženým na tětivě luku.

„Máme tu nějakou společnost?“ zeptal se Valyn.

Zakroutila hlavou. „Žádné světlo, žádný kouř, odpadky ani zbytky.“

„To není moc slibné,“ souhlasil a ještě jednou se rozhlédl kolem.

„Jak jsem ti říkal,“ vložil se do toho Tan, „město je mrtvé.“

„To bych kurva řekla,“ dodala Gwenna, která vyšla ze vchodu do skály, v jedné ruce lucernu, ve druhé tasený krátký meč.

„Je něco vevnitř?“ zeptal se Valyn a mnicha ignoroval. Bylo naprosto v pořádku, že Rampuri Tan má svůj názor, ale Valynova lehkomyslnost už jednou stála jeho i jeho letku život. Neměl v úmyslu trávit čas v divném městě, ať už je mrtvé nebo ne, aniž by dodržel svůj vlastní protokol.

Gwenna pokrčila rameny. „Materiál, který nehnije: nože, hrnce, náramky. Jo, a kosti. Celá posraná hromada kostí.“

„Kde?“

„Všude. Jako by každýho ubohýho bastarda na tomhle místě někdo sejmul, zrovna když usedal ke snídani.“

Valyn se zamračil a obrátil se na mnicha. „Dobře, takže i sami vidíme, že je prázdné. Kde jsme? Co zabilo lidi, kteří tu žili?“

„V Assare,“ odvětil Tan. „V prvním lidském městě.“

Gwenna vyštěkla, což snad mohl být smích. Valyn se začal ptát Tana, jak tohle všechno věděl, proč se to místo neobjevuje na žádné z císařských map, ale noc už byla téměř na spadnutí a oni si nenašli žádný spolehlivý úkryt. Gwenna a Annick byly jako zvědové dobré, ale Valyn chtěl, aby se skupina zakopala v plné obranné pozici dřív, než tma ještě zhoustne. I v naprosté tmě viděl a pohyboval se dost dobře – toto mu vlastně dávalo značnou výhodu – ale ostatní členové jeho letky ze svého pobytu v Hullově díře tolik nevytěžili a ostatní ze skupiny, ti, kteří nebyli kettralové, budou v podstatě slepí.

„Fajn. Můžeme si o tom promluvit později.“ Ukázal na stěnu útesu. „Teď však půjdeme dovnitř a nahoru, na nějaké místo spíš v popředí, s okny; chci, abychom mohli sledovat údolí.“

Laith povytáhl obočí a trhnul palcem k Tanovi. „Tenhle chlápek říká, že to město je starý jak nevím co, a ty chceš, abychom se utábořili v rozpadajícím se útesu? Co spíš upíchnout se někde, kde nám nic nespadne na hlavu?“

„Chci mít vyvýšené místo,“ odpověděl Valyn.

„Na co? Chceš honit krysy?“

Valyn spolkl ostrou odpověď. „Ano, chci lovit krysy. Je to útes, Laithe. Útesy nepadají.“

Pilot povytáhl obočí, potom ukázal k rozvalinám, rozprostřeným na dně údolí, kde některé balvany byly velké i jako menší domy.

„Útes je bezpečný,“ řekl Tan. „A  kenta je uvnitř.“ Jako by se tím všechno řešilo.

„Kvůli tomu jsme přišli,“ řekl Valyn. „A teď pohyb . Světla ubývá a my tu přešlapujeme jak houseři.“

Kettralové vyrazili lehkým během, zatímco Pyrre a mniši zaostávali o několik kroků za nimi. Valyn urazil polovinu vzdálenosti, než si všiml, že Triste za ním neběží. Stála nehybně na široké travnaté mýtince, očima rozšířenýma jako lucerny se rozhlížela v šeřícím se světle a jednou rukou si mačkala příliš velké oblečení.

„Triste,“ zavolal Valyn. „Pojďme.“

Vypadala, že ho snad neslyší, a tak se vrátil a klel si přitom pod nosem. Když jeho rozhodnutí zpochybňovala jeho vlastní letka, bylo to už dost zlé – ale to byli aspoň zdatní bojovníci schopní dobré taktické úvahy –, ale jestli má celou cestu až zpátky do Annuru dělat chůvu téhle dívce… Ta myšlenka se vypařila, jakmile se k němu obrátila čelem, s bezradnou tváří, jakoby ztracená v hlubinách snů.

„Triste,“ řekl a prohlížel si ji. „Triste.“

Konečně na něj zaostřila. Oči měla zalité slzami, ve skomírajícím světle vypadaly jako zlaté.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Valyn a položil jí ruku na loket.

Roztřeseně přikývla. „Ano. Jen jsem… Já nevím. Tohle místo je tak hrozně smutné .“

„Je ti zima. Jsi unavená. Pojďme dovnitř.“

Zaváhala, potom se obrátila ke starodávnému městu a nechala se vést.

Útes se zvenčí zdál stabilní; jeho vnější prostá tvář byla otlučená a omšelá, jestli tu kdy byly nějaké okenice, tak se dávno obrátily v prach, ale úhly dveřních rámů se zdály být v pořádku, zásadní vertikály vedly víceméně kolmo. Když však procházeli pod tesaným podkladem, uviděl Valyn, že i tady ve své tiché krutosti zapracoval čas. Ačkoli kostrou města bylo skalní podloží, pustila sem tesaná a sekaná práce stavitelů jak vítr, tak vodu. Po kameni sem z jakési nepostihnutelné výšky stékaly malé stružky vody. Voda byla nyní studená a čirá, ale v zimě mrzne, a staletí ledu roztříštila celé kusy kamene, které se odlouply ze stěn i stropu. Část průchodu blokoval kámen velikosti koně, zatímco menší kousky komplikovaly chůzi.

Valyn pokračoval hlouběji do jeskyně a jeho nos zaplnil pach vlhkého kamene a lišejníku. Po dvaceti klaustrofobických krocích střežených střílnami pro luky a podsebitím se chodba otevřela do vysokého, širokého prostoru – do jeskyně zpola přírodní, zpola vytesané –, což byla evidentně jakási vstupní hala. Stěnu zdobily zahloubené nástěnné držáky na pochodně a uprostřed se nacházela široká lázeň, popraskaná, ale půvabná. Kdysi to zde muselo být působivé, ne-li impozantní, ale nyní to působilo prázdně, studeně a příliš rozlehle, než aby byla obrana toho místa snadná.

Někam ven vedlo několik dveří, černé obdélníky v druhotném šeru, a po obou stranách se podél zdí zvedala široká kamenná schodiště. Ty cesty vypadaly jedna jako druhá a Valyn se otočil k Tanovi.

„Kudy?“

Nikdo neodpovídal.

„Všichni si možná užíváte té podívané,“ pokračoval Valyn po chvíli, když se podíval na ostatní, „ale z téhle síně vede tucet dveří a my nemáme ani lidi, kteří by je hlídali, ani nářadí, kterým bychom je zapečetili. Takže jestli jste se již vynadívali na architekturu…“

„Valyne,“ řekl Kaden nakonec. „Nemáš nějaké světlo? V téhle tmě nevidím vlastní ruku před očima.“

Valyn už málem něco netrpělivě odsekl o tom, že se nejdřív dostanou výš, než se začnou starat o světlo, ovšem pak mu došlo, že jeho bratr nepřehání. Pro Valynovy oči tonul prostor v ponurých stínech, ale dalo se tu perfektně zorientovat. Jenže ostatní zírali, jako by byli ztraceni v naprosté tmě. Slarn , uvědomil si a při vzpomínce na odpornou černou břečku ze slarního vejce ve svém krku jím projel mráz.

„Jistě,“ řekl, odsunul vzpomínku stranou, vytáhl z tlumoku taktickou lucernu, zapálil ji a podržel ve vzduchu. V mihotavém světle vypadala komnata ještě hůř. Ze stěn a stropu se drolila omítka, která zaneřádila podlahu a odhalila hrubou tvář kamene pod sebou. O několik kroků dál se propadl kus podlahy a díra zela do temného sklepa pod ní. Stavitelé se viditelně nejen provrtali nahoru, ale také prokutali dolů. Zjištění, že stojí na změti chodeb ze zpráchnivělého kamene a tohle všechno je podkopáno tunely, Valynovi na náladě nijak nepřidalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prozřetelnost ohně.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.