Kim Harrison v nakladatelství

FANTOM Print

Mrtvá čarodějka přichází

Hodný, zlý a nemrtvý

Nikdy nezemřít *

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

FANTOM Print

2010

Copyright © 2005 Kim Harrison

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Dorothea Bylica

ISBN 978-80-7398-098-6

ISBN 978-80-7398-473-1 ePub

ISBN 978-80-7398-474-8 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

MUŽI, KTERÝ VÍ, ŽE NA PRVNÍM MÍSTĚ JE KOFEIN, NA DRUHÉM ČOKOLÁDA
A AŽ NA TŘETÍM ROMANCE – A KTERÝ VÍ, KDY TO POŘADÍ OBRÁTIT.

Poděkování

Ráda bych poděkovala Willovi za pomoc a inspiraci při vymýšlení klenotů Díry a doktorce Carolinne Whiteové za neocenitelnou asistenci s latinou. Hlavně bych však ráda poděkovala editorce Dianě Gillové za to, že mi dovolila vydat se při psaní do neprobádaných oblastí, a svému agentovi Richardu Curtisovi.

1

Nadhodila jsem si popruh kanystru s vodou výš na rameni a natáhla trysku k zavěšenému květináči. Do místnosti pronikal sluneční svit a hřál mě přes modrou kombinézu. Za okny s úzkými tabulkami ležel malý dvorek obklopený VIP kancelářemi. Zamžourala jsem do slunce, stiskla rukojeť hadice a z trysky začal syčet tenký proud vody.

Ozvalo se cvakání klávesnice a já se přesunula k další rostlině. Z kanceláře za recepcí se nesl zvuk telefonních hovorů doprovázený hlubokým smíchem připomínajícím štěkot psa. Dlaci. Čím vyšší postavení ve smečce zastávají, tím víc se podobají lidem, všichni se ale dají poznat podle smíchu.

Přes řadu zavěšených květináčů jsem se zadívala na akvárium za pultem recepce. Jo. Krémově zbarvené ploutve. Černé skvrny na pravém boku. Je to ona. Pan Ray choval kapry koi a předváděl je na každoroční cincinnatské chovatelské výstavě. Loňského vítěze vždy vystavoval v kanceláři, teď tu ale plavaly ryby dvě a maskot Vlkodlaků zmizel. Pan Ray byl fandou Doupěte, rivala cincinnatského inderlandského baseballového týmu. Dvě a dvě dávaly dohromady ukradenou rybu.

„Takže,“ řekla vesele žena za stolem, když vstala a vložila stoh papírů do zásobníku tiskárny. „Mark má dovolenou? Že se nezmínil.“

Kývla jsem, odvlekla zavlažovací výbavu o metr dál a na sekretářku oblečenou v nažehleném kostýmku krémově bílé barvy jsem přitom ani nepohlédla. Mark si vzal krátkou dovolenou na opuštěném schodišti budovy, kde předtím pracoval. Omráčila jsem ho uspávacím lektvarem s krátkodobou působností. „Ano, madam,“ dodala jsem hlasitě a schválně si trochu šlapala na jazyk. „Ale řekl mi, které kytky zalít.“ Schovala jsem rudě nalakované nehty do dlaně, než je mohla zahlédnout. Neseděly k obrázku zahradnice, za kterou jsem se vydávala. Mělo mě to napadnout dřív. „Všechny tady v patře, pak ty v arboretu na střeše.“

Žena odhalila v úsměvu až příliš velké zuby. Byla dlak a podle vzhledu zastávala v kanceláři docela vysoké postavení. Ray by si nevzal za sekretářku psa, když si mohl dovolit platit fenu. Cítila jsem z ní lehký pižmový pach, nebyl ale nepříjemný. „Řekl vám Mark o nákladním výtahu vzadu v budově?“ zeptala se nápomocně. „Je snadnější jet výtahem než táhnout vozík nahoru po schodech.“

„Ne, madam,“ řekla jsem a narazila si ošklivou kšiltovku s logem firmy pevněji na hlavu. „Myslím, že se mi snaží práci ztížit, abych se nepokusila převzít jeho rajón.“ S bušícím srdcem jsem postrčila Markův vozík s nůžkami, hnojivem a zavlažovacím systémem dál. Věděla jsem nejen kde najít výtah, ale i šest nouzových východů, požární poplach a zásobu koblih.

„Chlapi,“ řekla, obrátila oči v sloup a znovu se posadila ke stolu. „Copak nechápou, že kdybychom chtěly ovládnout svět, prostě bychom to udělaly?“

Neutrálně jsem kývla a nalila trošku vody do dalšího květináče. Byla jsem přesvědčená, že už mu vládneme.

Přes hrkání tiskárny a šumění tichého hovoru jsem zaslechla napjaté bzučení. Byl to můj parťák Jenks. Vylétl z šéfovy kanceláře a namířil si to rovnou ke mně. Očividně měl špatnou náladu. Křídla podobná křídlům vážky mu zrudla rozčilením a sypal se z něj skřítkovský prášek, který vytvářel krátkodobé sluneční paprsky. „Kytky vevnitř jsou hotové,“ oznámil nahlas, když přistál na okraji květináče přede mnou. Založil si ruce v bok, takže v malinké modré kombinéze připomínal Petra Pana, který se stal popelářem. Jeho manželka mu dokonce ušila i kšiltovku. „Potřebují jenom zalít. Chceš tady venku s něčím pomoct, nebo se můžu vrátit do auta a dát si šlofíka?“ dodal sžíravě.

Shodila jsem si z ramene kanystr s vodou, postavila ho na zem a odšroubovala víčko. „Hodila by se mi hnojící tableta,“ nadhodila jsem a přemýšlela, co mu vadí.

S bručením odlétl k vozíku, začal se v něm přehrabovat a rozhazovat kolem zelená vazadla, kolíky a použité pH testry. „Jednu mám,“ řekl a přilétl zpět s bílou tabletou velkou jako jeho hlava. Hodil ji do kanystru a voda zašuměla. Jejím úkolem však nebylo hnojit, nýbrž okysličit vodu a podpořit v ní tvorbu slizu. K čemu by mi bylo ukrást rybu, kdyby při tom lekla?

„Ach bože, Rachel,“ zašeptal Jenks, když mi přistál na rameni. „Je to polyester. Já mám na sobě polyester!“

Uvolnila jsem se, když jsem pochopila, proč má špatnou náladu. „Budeš v pořádku.“

„Mám vyrážku!“ řekl a zuřivě se drbal pod límcem. „Nemůžu nosit polyester. Skřítci jsou na něj alergičtí. Podívej. Vidíš?“ Naklonil hlavu na stranu a shodil si vlasy z krku, byl ale příliš blízko, než abych na něj dokázala zaostřit. „Působí mi ekzém. A smrdí. Cítím z něho ropu. Mám na sobě mrtvého dinosaura. Nemůžu nosit mrtvé zvíře. Je to barbarské, Rache,“ kňoural.

„Jenksi?“ Zavřela jsem kanystr, pověsila si ho na rameno a shodila z něj přitom Jenkse. „Já mám na sobě to samé. Vydrž to.“

„Ale ono to smrdí!“

Zůstal viset přede mnou a já zamžourala. „Prostříhej něco,“ procedila jsem skrz zuby.

Ukázal mi prostředník a pozpátku odlétl. Prosím. Poplácala jsem zadní kapsu hnusné modré kombinézy a vytáhla z ní nůžky. Zatímco paní profesionálka psala dopis, trhnutím jsem rozložila stoličku a pustila se do stříhání kytky visící vedle jejího stolu. Jenks taky přiložil ruku k dílu a já po chvíli vydechla: „Vše připraveno?“

Kývl a pohled přitom upíral na otevřené dveře kanceláře pana Raye. „Až si příště zkontroluje email, spustí se internetový bezpečnostní systém. Pokud ví, co dělat, spraví to za pět minut, pokud ne, za čtyři hodiny.“

„Potřebuju jen pět minut,“ řekla jsem a začala se potit na slunci, které svítilo dovnitř oknem. Páchlo to tu jako v zahradě, kde na studených dlaždicích odpočívá udýchaný mokrý pes.

Tep se mi zrychlil a já se přesunula k další kytce. Visela za stolem a žena ztuhla. Vnikla jsem do jejího teritoria, ale musela si to nechat líbit. Byla jsem přece jen zahradnice. Doufala jsem, že mé sílící napětí připíše na vrub své blízkosti, a pokračovala jsem v práci. Ruku jsem položila na kanystr s vodou. Stačí jediný pohyb a bude na zemi.

„Vanesso!“ ozvalo se podrážděně ze zadní kanceláře.

„A jdeme na to,“ řekl Jenks, vzlétl k bezpečnostním kamerám u stropu.

Otočila jsem se a uviděla, že se ze dveří kanceláře vyklání rozčilený muž, podle drobné, štíhlé postavy dlak. „Už zase,“ řekl. V obličeji byl rudý a silnýma rukama se držel veřejí. „Nenávidím tyhle věci. Co je špatného na papíru? Mám rád papír.“

Na tváři sekretářky se usadil profesionální úsměv. „Pane Rayi, zase jste ječel, že? Říkala jsem vám, že počítače jsou jako ženy. Když na ně křičíte nebo chcete, aby dělaly příliš mnoho věcí najednou, prostě se vypnou a vy si ani nepřičichnete.“

Zavrčel, zmizel v kanceláři a buď si její hrozbu neuvědomoval, nebo ji ignoroval. Srdce mi poskočilo a přesunula jsem stoličku k akváriu.

Vanessa si povzdychla. „Bože,“ zamumlala, když vstávala. „Ten chlap by si uměl jazykem rozdrtit koule.“ Popuzeně na mě pohlédla a za cvakání podpatků zamířila do zadní kanceláře. „Ničeho se nedotýkejte,“ zavolala. „Už jdu.“

Rychle jsem se nadechla. „Kamery?“ zašeptala jsem.

Jenks slétl dolů. „Desetiminutová smyčka. Vzduch je čistý.“

Odlétl k hlavním dveřím, přistál na vlysu nad překladem a pověsil se na něj, aby viděl do chodby. Křídly mával tak rychle, že z nich zůstala jen šmouha, a zvedl nahoru malinkaté palce.

Kůže se mi napjala očekáváním. Sejmula jsem z akvária víko a z vnitřní kapsy kombinézy vytáhla zelenou síťku na ryby. Postavila jsem se na stoličku, vykasala si rukáv až k lokti a vrazila síťku do vody. Obě ryby okamžitě ucukly dozadu.

„Rachel!“ zasyčel mi Jenks do ucha. „Je dobrá. Už to skoro má.“

„Sleduj dveře, Jenksi,“ řekla jsem a kousla se do rtu. Jak dlouho může trvat ulovit jednu rybu? Převrátila jsem kámen, abych se dostala k rybám, které se za ním schovaly. Utekly dopředu.

Tiše se rozdrnčel telefon. „Jenksi, vezmeš to?“ řekla jsem klidně, naklonila síťku a uvěznila ryby v rohu. „A mám vás…“

Jenks odbzučel ke stolu a nohama přistál na svítícím tlačítku. „Kancelář pana Raye. Vydržte, prosím,“ řekl tenkým hlasem.

„Do háje,“ zaklela jsem, když sebou ryby mrskly a proklouzly kolem sítě. „No tak, snažím se tě vrátit zpátky domů, ty slizká potvoro,“ vábila jsem ji skrz zaťaté zuby. „Skoro… skoro…“ Chytila jsem ji mezi síťku a sklo. Kdybych ji jen dokázala…

„Hej!“ ozval se z chodby hluboký hlas.

Zalil mě adrenalin a zprudka jsem zvedl hlavu. V chodbě ke kancelářím stál malý muž s pečlivě zastřiženým plnovousem a se složkou v ruce. „Co to děláte?“ zeptal se důrazně.

Pohlédla jsem na akvárium a na svoji ruku ve vodě. Síťka byla prázdná. Ryby vyklouzly. „Hm, spadly mi dovnitř nůžky?“ řekla jsem.

Z kanceláře po mém druhém boku se ozvalo cvakání podpatků a Vanessa zalapala po dechu. „Pane Rayi!“

Zatraceně. Takže jednoduše to nepůjde. „Plán B, Jenksi,“ řekla jsem, chytila jsem okraj akvária a se zamručením vší silou trhla.

Vanessa zaječela, protože akvárium se převrhlo a na stůl se vylilo skoro sto litrů odporné rybí vody. Všichni byli tak šokovaní, že se nikdo ani nepohnul, a já zatím pátrala na podlaze. „Mám tě!“ vykřikla jsem a skočila po správné rybě.

„Jde po rybě!“ zvolal malý muž v chodbě, když dovnitř vešli další lidé. „Chyťte ji!“

„Běž!“ zavřískl Jenks. „Já je zdržím.“

Zadýchaně jsem se v podřepu pachtila za rybou a snažila se ji chytit, aniž bych jí ublížila. Mrskala sebou a svíjela se, a když se mi ji konečně podařilo sevřít, zprudka jsem vydechla. Vzhlédla jsem, vhodila ji do kanystru a zašroubovala víčko.

Jenks poletoval od jednoho dlaka k druhému jako pekelná světluška a házel po nich naostřenými tužkami. Deseticentimetrový skřítek dokázal zadržet tři dlaky. Nepřekvapilo mě to. Pan Ray se spokojil s tím, že se jen přiblížil, dokud nezjistil, že mám jednu z ryb. „Co to, k čertu, děláte s mými rybami?“ obořil se na mě a obličej mu zrudl vzteky.

„Odcházím,“ řekla jsem. Vrhl se na mě s napřaženýma rukama. Za jednu jsem ho drapla, trhla dopředu a nakopla ho. Klopýtl dozadu a chytil se za břicho.

„Přestaň si hrát se psy!“ křikla jsem na Jenkse a zapátrala po cestě ven. „Musíme jít.“

Zvedla jsem Vanessin monitor a prohodila ho oknem. Už dlouho jsem toužila udělat stejnou věc s tím Ivyiným. Okno se s uspokojivým řinčením vysypalo a monitor vypadal na trávě dost divně. Do místnosti vtrhli další rozzuření dlaci a šířili okolo sebe pižmový pach. Sebrala jsem kanystr a proskočila oknem. „Za ní!“ zařval někdo.

Dopadla jsem rameny na posekaný trávník a překulila se na nohy.

„Nahoru!“ řekl mi Jenks do ucha. „Támhle.“

Prosvištěl uzavřeným dvorkem. Vyrazila jsem za ním a kanystr si hodila na záda. Uvolnila jsem si tak ruce a mohla vyšplhat po mřížoví. Do kůže se mi zarývaly trny, ale já je ignorovala.

Když jsem vylezla až úplně nahoru, sotva jsem lapala po dechu. Praskání větví mi prozradilo, že po mně jdou. Vyhoupla jsem se na plochou střechu a dala se do běhu po lepence a štěrku. Tady nahoře foukal horký vítr a přede mnou se rozkládalo Cincinnati.

„Skoč!“ křikl Jenks, když jsem dorazila k okraji.

Důvěřovala jsem mu. Aniž bych zpomalila, zamávala jsem pažemi a skočila.

Žilami se mi rozlil adrenalin a žaludek mi poklesl. Pode mnou bylo parkoviště! Nechal mě skočit ze střechy dolů na parkoviště!

„Nemám křídla, Jenksi!“ vřískla jsem. Zaťala jsem zuby a pokrčila kolena.

Dopadla jsem na asfalt a ucítila ostrou bolest. Přepadla jsem dopředu a odřela si dlaně. Kanystr mi poskočil na zádech, utrhl se a spadl na zem. Překulila jsem se a vstřebala náraz.

Kovový kanystr se odkutálel stranou. Lapala jsem po dechu bolestí, když jsem za ním potácivě vyrazila, dotkla se ho prsty, ale zmizel mi pod autem. Zaklela jsem, lehla si na zem a natáhla se pro něj.

„Tam je!“ ozvalo se.

Něco plesklo o auto nade mnou, a znovu. V dláždění vedle mé paže se najednou objevila díra a mě zasypaly ostré úlomky kamene. Střílejí po mně?

S bručením jsem se vyplazila zpod auta i s kanystrem. Schoulila jsem se nad ním a dala se na ústup. „Hej!“ křikla jsem a odhodila si vlasy z očí. „Co to, k čertu, děláte? Je to jenom ryba! A ještě k tomu není vaše!“

Trojice dlaků na střeše na mě zírala. Jeden přiložil k oku zbraň.

Dala jsem se na útěk. To mi za pět set dolarů nestálo. Za pět tisíc možná. Běžela jsem za Jenksem a v duchu si přísahala, že příště si napřed zjistím detaily, než klientovi naúčtuju běžnou taxu.

„Tudy!“ zaječel Jenks. Ozvaly se další rány a zasypaly mě další úlomky kamene. Dvorek neměl bránu a ve svalech mi bušil adrenalin, když jsem přeběhla ulici a vnořila se mezi chodce. S tlukoucím srdcem jsem zpomalila a ohlédla se. Pořád jsem viděla siluety na pozadí nebe. Neskočili za mnou. Nemuseli. Na mřížoví jsem nechala krev. Ale nemyslela jsem si, že by se mě pokusili vystopovat. Nebyla to jejich ryba, patřila Vlkodlakům. A odměna od cincinnatského inderlandského baseballového týmu mi zaplatí nájem.

V plicích mě bodalo, zpomalila jsem a snažila se přizpůsobit krok lidem okolo. Slunce pálilo a já se v polyesterovém pytli potila. Jenks mi kryl záda, proto jsem zapadla do boční uličky, abych se převlékla. Postavila jsem kanystr na zem a hlavu si opřela o chladnou stěnu budovy. Zvládla jsem to. Další měsíc dokážu zaplatit nájem.

Zvedla jsem ruku a strhla si z krku maskovací amulet. Ihned jsem se cítila líp, když iluze ženy s tmavou pletí, hnědými vlasy a velkým nosem zmizela a nahradily ji po ramena dlouhé, kudrnaté rusé vlasy a bledá pleť. Pohlédla jsem dolů na odřené dlaně a opatrně je promnula. Mohla jsem si vzít amulet proti bolesti, ale chtěla jsem mít u sebe co nejméně talismanů pro případ, že by mě chytili. Z „pokusu o krádež“ by se tak stal „pokus o krádež a ublížení na zdraví“. Z prvního bych se dokázala vykroutit, z druhého bych se musela zodpovídat. Bývala jsem agentka, proto znám zákony.

Zatímco okolo ústí uličky procházeli lidé, svlékla jsem si vlhkou kombinézu, nacpala ji do kontejneru a hned mi bylo líp. Sehnula jsem se a srolovala si lem kožených kalhot přes černé boty. Když jsem se opět narovnala, všimla jsem si, že jsem si kalhoty odřela, a zkroutila jsem se, abych zkontrolovala rozsah škod. Ivyin kondicionér na kůži pomůže, ale asfalt a kůže prostě nejsou kamarádi. Radši si však odřu kalhoty než vlastní kůži, proto je koneckonců nosím.

I v září bylo ve stínu příjemně. Když jsem si zastrčila do kalhot kožený vršek, hned jsem se cítila mnohem víc sama sebou. Zvedla jsem kanystr, vyšla zpátky na slunce a kšiltovku jsem posadila na hlavu kolemjdoucímu chlapci. Prohlédl si ji, usmál se a stydlivě zamával, zatímco matka se k němu sehnula, aby se zeptala, kde ji vzal. Opět klidná jsem se vydala pryč a boty mi při chůzi klapaly. Načechrala jsem si vlasy a zamířila k náměstí Fountain Square, abych počkala na odvoz. Zapomněla jsem si tam ráno sluneční brýle a při troše štěstí je ještě nikdo neukradl. Bože, jak já miluju svoji nezávislost.

Už tomu byly tři měsíce, co mi povolily nervy nad pitomými úkoly, kterými mě pověřoval šéf v Inderlandské bezpečnostní agentuře. Cítila jsem se zneužitá a hrubě nedoceněná, proto jsem porušila nepsané pravidlo, dala jsem výpověď a otevřela si vlastní agenturu. Tehdy mi to připadalo jako dobrý nápad a fakt, že jsem přežila, i když na moji hlavu vypsali odměnu, protože jsem nedokázala dát úplatek a vyvázat se ze smlouvy, mi otevřel oči. Bez Ivy a Jenkse bych to nezvládla.

Zvláštní bylo, že když jsem si konečně začala dělat jméno, bylo všechno těžší, ne snazší. Pravda, konečně jsem uplatnila své vzdělání a začala si míchat lektvary, které jsem dříve kupovala, a jiné, které jsem si nemohla ani dovolit. Ale skutečným problémem byly peníze. Ne že bych nedokázala najít práci; ale peníze prostě odmítaly zůstat ve sklenici na sušenky dlouho.

Dokázala jsem zajistit, že liškodlakovi podsunul nepřátelský pelech drogu, ale odměnu jsem použila na obnovení čarodějné licence; to dříve platila IBA. Našla jsem černokněžníkovi ztraceného zvířecího důvěrníka a odměna padla na zdravotní pojištění. Nevěděla jsem, že agenti jsou prakticky nepojistitelní; IBA mi prostě dala kartičku a já ji používala. Potom jsem musela zaplatit jistému chlápkovi za to, že zbaví mé uskladněné věci smrtící kletby, nahradila jsem Ivy hedvábný župan, který jsem zničila, a koupila si nové oblečení, protože jsem si musela udržet pověst.

Ale nejvíce peněz jsem vyplýtvala za taxíky. Většina cincinnatských řidičů autobusů mě dobře znala a odmítala mě brát, proto mě musela vozit Ivy. Nebylo to fér. Uběhl už skoro rok od nešťastné nehody, při níž jsem ve snaze zatknout dlaka připravila o vlasy autobus plný lidí.

Už mě unavovalo být neustále na mizině, ale díky penězům za nalezení maskota Vlkodlaků budu zase měsíc v plusu. A dlaci po mně nepůjdou. Nebyla to jejich ryba. Kdyby si na mě chtěli stěžovat u IBA, museli by vysvětlit, odkud rybu mají.

„Hej, Rache,“ řekl Jenks, když se objevil bůhvíodkud. „Záda máš čistá. A jaký je plán B?“

Zvedla jsem obočí a úkosem na něj pohlédla. Letěl vedle mě a dokonale se přizpůsoboval mé rychlosti. „Sebrat rybu a zdrhat.“

Jenks se zasmál a přistál mi na rameni. Svlékl si malinkou uniformu a opět měl na sobě dlouhou tuniku a kalhoty ze zeleného hedvábí. Červený šátek na hlavě říkal všem vílám a skřítkům, jejichž teritorii jsme procházeli, že nepytlačí. Křídla se mu třpytila zbytky skřítkovského prášku, který se z něj při vzrušení sypal.

Dorazili jsme na náměstí Fountain Square. Rozhlédla jsem se po Ivy, ale nikde jsem ji neviděla. Nedělala jsem si starosti, posadila se na suchou část fontány a zašmátrala prsty pod okrajem nádrže po brýlích. Objeví se. Ta ženská žije a umírá podle rozvrhu.

Zatímco Jenks poletoval sprškou vody, aby se zbavil posledních zbytků „zápachu mrtvého dinosaura“, trhnutím jsem otevřela brýle a nasadila si je. Ostrý svit zářijového slunce pohasl a já přestala vraštit obočí. Natáhla jsem dlouhé nohy před sebe, ledabyle si z krku strhla pachový amulet a hodila ho do fontány. Dlaci stopují podle čichu, a pokud mě budou pronásledovat, ztratí stopu, jakmile nasednu k Ivy do auta a odjedeme.

Doufala jsem, že si nikdo ničeho nevšiml, raději jsem se ale rozhlédla okolo: nervózní, chudokrevně vyhlížející upírský lokaj odváděl ve dne práci za svého milence; dva lidé si šeptali, chichotali se a prohlíželi si jeho ošklivě zjizvený krk; na lavičce nedaleko seděl unavený čaroděj – ne, černokněžník, necítila jsem z něj blahovičník – a jedl muffin; a já. Zhluboka jsem se nadechla a uvolnila se. Čekání na odvoz, to není zrovna vzrušující konec úkolu.

„Přála bych si mít auto,“ řekla jsem Jenksovi a postavila si kanystr s rybou mezi nohy. Deset metrů ode mě se kolona sotva hýbala. Počet aut se zvýšil a já hádala, že už je po druhé a nastalo časové údobí, kdy lidé a inderlanďané každodenně bojují o soužití na omezeném prostoru. Všechno je mnohem snazší, když slunce zapadne a většina lidí se vrátí domů.

„Co bys dělala s autem?“ zeptal se Jenks, posadil se mi na koleno a dlouhými, soustředěnými pohyby si čistil křídla. „Já auto nemám. Nikdy jsem ho neměl. A cestuje se mi fajn. S auty jsou jenom problémy,“ řekl, ale já už dál neposlouchala. „Musíš platit za benzín a opravy, umývat ho a mít ho kam odstavit, prostě jenom žere peníze. Auto je horší než holka.“

„Přesto,“ řekla jsem a zahoupala nohou, abych ho podráždila. „Chtěla bych mít auto.“ Rozhlédla jsem se. „James Bond nikdy nemusel čekat na autobus. Viděla jsem všechny filmy a nikdy nečekal na autobus.“ Zamžourala jsem na Jenkse. „Takhle celá věc ztrácí šmrnc.“

„No jo,“ řekl a upřel pohled za mě. „A bylo by to i bezpečnější. Dlaci na jedenácté hodině.“

Dech se mi zrychlil a celá napjatá jsem se otočila. „Do háje,“ zašeptala jsem a zvedla kanystr. Byla to stejná trojice. Poznala jsem je podle nahrbených ramen a toho, jak větřili. Zaťala jsem čelisti a přesunula se tak, aby fontána byla mezi námi. Kde je Ivy?

„Rache?“ zeptal se Jenks. „Proč tě sledují?“

„Nevím.“ Vzpomněla jsem si na krev, kterou jsem nechala na růžích. Pokud nepřeruším pachovou stopu, budou mě sledovat až domů. Ale proč? S vyprahlými ústy jsem se k nim otočila zády, protože jsem věděla, že je Jenks sleduje. „Vyčenichali mě?“ zeptala jsem se.

Se šuměním křídel odlétl. „Ne,“ řekl, když se o vteřinu později vrátil. „Je mezi vámi půlka bloku, ale musíš zmizet.“

Podupávala jsem nohou a zvažovala, jestli stojí za to zůstat, počkat na Ivy a riskovat odhalení. „Zatraceně, jak já bych chtěla mít auto,“ zamumlala jsem. Předklonila jsem se a zapátrala v ulici po modrém vršku autobusu, po taxíku, po čemkoli. Kde je, k čertu, Ivy?

S tlukoucím srdcem jsem vstala. S kanystrem v ruce jsem vykročila ulicí s tím, že zapadnu do přilehlé kancelářské budovy a ztratím se v jejím bludišti, zatímco budu čekat na Ivy. Ale do cesty se mi postavil velký černý Ford Crown Victoria.

Zamračila jsem se na řidiče s tmavou pletí, ale vzápětí mi ochably svaly ve tváři, protože spustil okýnko a naklonil se přes sedadlo spolujezdce. „Slečna Morganová?“ zeptal se útočně.

Ohlédla jsem se po dlacích za sebou, pak jsem se zadívala na vůz a na něj. Černý Crown Victoria s mužem v černém obleku za volantem mohl znamenat jen jedno. Patřil k Federální inderlandské kanceláři, lidmi vedenému protějšku Inderlandské bezpečnostní agentury. Co může FIK chtít? „Jo. Kdo jste?“

Tvářil se otráveně. „Slečna Tamwoodová říkala, že vás tady najdu.“

Ivy. Položila jsem ruku na otevřené okýnko. „Je v pořádku?“

Stiskl pevně rty. Hromadila se za ním auta. „Byla, když jsem s ní po telefonu mluvil.“

Jenks se vznášel přede mnou a jeho malinkatá tvář ztuhla. „Vyčenichali tě, Rache.“

Dech mi zasyčel nosem. Otočila jsem se. Pohled mi padl na jednoho z dlaků. Když si všiml, že na něj zírám, štěkl po mně. Zbývající dva se dali do pohybu a blížili se neuspěchaným, elegantním krokem. Těžce jsem polkla. Stane se ze mě žrádlo pro psy. To je ono. Žrádlo. Konec hry. Resetovat a vrátit se na začátek.

Otočila jsem se, trhla za kliku u dveří. Skočila jsem dovnitř a zabouchla dveře. „Jeďte!“ křikla jsem a vyhlédla z okna.

Na mužově dlouhé tváři se při pohledu do zpětného zrcátka usadil znechucený výraz. „Patří k vám?“

„Ne! Jezdíte s tím krámem, nebo v něm jenom sedíte a hrajete si sám se sebou?“

Vydal tichý, podrážděný zvuk a plynule se rozjel. Otočila jsem se na sedadle a viděla, jak se dlaci zastavili uprostřed ulice. Auta, která za nimi zabrzdila, začala hlasitě troubit. Obrátila jsem se zpátky, sevřela pevně kanystr a zavřela úlevou oči. Za tohle Ivy dostanu. Přísahám, že její milované mapy použiju na záhonech. Měla mě vyzvednout, ne poslat poskoka z FIK.

Tep se mi zklidňoval. Pohlédla jsem na něj. Byl o dobrou hlavu vyšší než já, což samo o sobě něco říkalo, měl hezká ramena, kratičké kudrnaté černé vlasy, hranatou čelist a škrobené chování, které ve mně probouzelo nutkání vlepit mu facku. Byl svalnatý, ale nijak přehnaně, a neměl naprosto žádné břicho. V dokonale střiženém černém obleku, bílé košili a černé kravatě mohl pózovat pro náborový plakát FIK. Vous měl zastřižený podle poslední módy – tak krátce, že skoro žádný neměl – a mě napadlo, že by měl používat míň kolínské. Zadívala jsem se na pouzdro se želízky u jeho opasku a litovala, že už žádná nemám. Ta má patřila IBA a mně strašně chyběla.

Jenks se jako obvykle usadil na zpětném zrcátku, aby mu vítr nepoškubal křídla, a podle pohledu, který na něj nadutý muž upíral, jsem pochopila, že se se skřítky zrovna často nestýká. To má štěstí.

Z rádia se ozvalo hlášení o zloději v obchodním centru a on ho vypnul. „Díky za svezení,“ řekla jsem. „Poslala vás Ivy?“

Odtrhl oči od Jenkse. „Ne. Řekla, že tady budete. Chce s vámi mluvit kapitán Edden. Jde o radního Trenta Kalamacka,“ dodal bez zájmu.

„Kalamack!“ vyjekla jsem a ihned se proklela za to, že jsem nemlčela. Ten bohatý bastard chtěl, abych pro něj pracovala, nebo zemřela. Záleželo to na jeho náladě a na tom, jak si vedly jeho akcie na burze. „Kalamack, co?“ opravila jsem se a neklidně se zavrtěla na koženém sedadle. „Proč vás pro mě Edden poslal? Něčím jste ho naštval?“

Nic neřekl, ale statnýma rukama sevřel volant tak pevně, až mu zbělely nehty. Ticho sílilo. Oranžová přeskočila na červenou, ale my stejně projeli. „Kdo vlastně jste?“ zeptala jsem se nakonec.

Vydal hrdelní, posměšný zvuk. Jsem zvyklá na to, že mi většina lidí nedůvěřuje. Ale tenhle chlápek se mě nebál, a to mě dráždilo. „Detektiv Glenn, madam,“ řekl.

„Madam,“ řekl Jenks se smíchem. „On ti řekl madam.“

Zamračila jsem se na Jenkse. Na detektiva vypadal mladý. FIK musí být zoufalá. „No, děkuji vám, detektive Glade,“ řekla jsem a schválně mu popletla jméno. „Můžete mě vysadit kdekoli. Pojedu autobusem. Za kapitánem zaskočím zítra. Zrovna plním důležitý úkol.“

Jenks se zachechtal a muž zrudl, tmavá pleť ale nach téměř skryla. „Jmenuji se Glenn, madam. A viděl jsem váš důležitý úkol. Mám vás odvézt zpátky k fontáně?“

„Ne,“ řekla jsem a schoulila se na sedadle, protože mi hlavou probleskla vzpomínka na rozzlobené mladé dlaky. „Ale ocenila bych, kdybyste mě hodil do kanceláře. Je v Díře, takže zahněte doleva.“

„Nejsem váš řidič,“ prohlásil ponuře a nešťastně. „Jenom poslíček.“

Vtáhla jsem paži dovnitř, protože tlačítkem zavřel okýnko. Uvnitř se okamžitě rozhostilo dusno. Jenks vzlétl ke stropu, byl v pasti. „Co to, k čertu, děláte?“ zavřískl.

„Jo!“ zvolala jsem, ale byla jsem spíše podrážděná než vyděšená. „O co vám jde?“

„Kapitán Edden vás chce vidět hned, slečno Morganová, ne zítra.“ Zalétl pohledem od ulice ke mně. Zatínal čelisti a mně se nelíbil jeho záštiplný úsměv. „A pokud se mě třeba jen pokusíte očarovat, vytáhnu váš čarodějský zadek z auta, nasadím vám želízka a hodím vás do kufru. Kapitán Edden mě pro vás poslal, ale nespecifikoval, v jakém stavu vás k němu mám dopravit.“

Jenks mi přistál na náušnici a klel jako dlaždič. Znovu a znovu jsem mačkala ovládání okénka, ale Glenn ho zamkl. Zafuněla jsem a opřela se. Mohla bych vrazit Glennovi prst do oka a přinutit ho zastavit, ale proč? Věděla jsem, kam jedeme. A Edden se postará o to, aby mě někdo odvezl domů. Ale zlobilo mě, že jsem narazila na člověka, který je drzejší než já. Kam ten svět spěje?

Rozhostilo se mrzuté ticho. Sundala jsem si sluneční brýle, naklonila se blíž a zjistila, že jsme překročili rychlost o skoro pětadvacet kilometrů za hodinu. No jasně.

„Dívej se,“ zašeptal Jenks. Vzlétl z náušnice a já povytáhla obočí. Podzimní slunce se zatřpytilo, jak pokradmu posypal detektiva zářícím práškem. Vsadila bych své nejlepší krajkové kalhotky na to, že to nebyl obvyklý prášek. Použil na Glenna skřítkovské čáry.

Zatajila jsem úsměv. Asi za dvacet minut bude Glenna všechno tak svědit, že nedokáže sedět. „Jak to, že se mě nebojíte?“ zeptala jsem se drze, protože jsem se hned cítila mnohem líp.

„Když jsem byl dítě, žila vedle nás rodina čarodějů,“ odpověděl opatrně. „Měli dceru v mém věku. Vyzkoušela na mě všechno, co jen může čarodějnice někomu provést.“ Přes hranatou tvář mu přelétl úsměv a najednou vůbec nevypadal jako agent FIK. „Když se odstěhovala, byl to nejsmutnější den mého života.“

Našpulila jsem rty. „Chudáčku,“ řekla jsem a on se znovu zamračil. Ale nepotěšilo mě to. Edden ho pro mě poslal, protože věděl, že na něj neudělám žádný dojem.

Nenávidím pondělky.

2

Šedý kámen sídla FIK odrážel slunce pozdního odpoledne, když jsme zaparkovali na jednom z vyhrazených míst před budovou. Ulice byla plná lidí a Glenn mě a moji rybu formálně eskortoval dovnitř hlavním vchodem. Na krku okolo límce už mu naskákaly drobné puchýřky a růžová místa na tmavé kůži vypadala dost bolestivě.

Jenks si všiml, kam se dívám, a odfrkl si. „Vypadá to, že pan detektiv je alergický na můj prášek,“ zašeptal. „Dostal se mu do lymfatického systému. Bude ho svědit i na místech, o kterých ani nevěděl, že je má.“

„Opravdu?“ zašeptala jsem šokovaně. Obvykle vás svědilo jen tam, kam prášek dopadl. Glenna čekalo dvacet čtyři hodin čirého utrpení.

„Jo, už nikdy nezavře skřítka do auta.“

Ale zdálo se mi, že v jeho hlase slyším trochu viny, a neprozpěvoval si ani vítěznou píseň o sedmikráskách a oceli krvavě se lesknoucí v měsíčním svitu. Než jsem překročila znak FIK na podlaze vstupní haly, klopýtla jsem. Ne že bych byla pověrčivá – tedy až na případy, kdy mi pověrčivost mohla zachránit život – ale chystala jsem se vstoupit na území, které obvykle patřilo jen lidem. Nelíbilo se mi být v menšině.

Útržky rozhovorů a cvakání kláves mi připomněly práci u IBA a ramena se mi uvolnila. Kola spravedlnosti mazal papír a poháněly ho rychlé nohy na ulicích. Nezáleželo na tom, jestli patří člověku nebo inderlanďanovi. Alespoň mně na tom nezáleželo.

FIK nahradila místní nebo federální autority po Zvratu. Na papíře vznikla proto, aby ochránila zbývající lidi před, hm, agresivnějšími inderlanďany, jako byli upíři a dlaci. Popravdě však byly staré policejní složky rozpuštěny v paranoidní snaze zabránit inderlanďanům vstoupit do řad strážců zákona.

Jo. Jasně. Inderlandští policisté a federální agenti, kteří díky svému původu přišli o práci, si založili vlastní agenturu, IBA. Po čtyřiceti letech byla FIK beznadějně ušlápnutá a musela si nechat od IBA všechno líbit. Obě sice dohlížely na občany Cincinnati, ale IBA si brala na starost nadpřirozené záležitosti, s nimiž si FIK nedokázala poradit.

Následovala jsem Glenna halou a kanystrem s vodou jsem si kryla levé zápěstí. Jen málo lidí by v malé, kruhové jizvě na spodní straně zápěstí poznalo démonské znamení, ale raději jsem se rozhodla být opatrná. FIK ani IBA nevěděly, že jsem se na jaře zapletla do démonského incidentu v univerzitní knihovně, který skončil zničením mnoha starých svazků, a já bych byla radši, kdyby to tak i zůstalo. Démon mě měl zabít, ale v konečném důsledku mi zachránil život. A já budu nosit jeho znamení, dokud nenajdu způsob, jak mu dluh splatit.

Glenn se propletl mezi stoly ve vstupní hale a já povytáhla obočí, protože ani jeden důstojník nezažertoval o rusovlásce v kůži. Ale vedle ječící prostitutky s fialovými vlasy a s řetězem, který se jí táhl od nosu někam pod triko a zářil ve tmě, jsme byli asi neviditelní.

Když jsme procházeli okolo Eddenovy kanceláře, pohlédla jsem na zatažené žaluzie v oknech a zamávala jeho asistentce Rose. Zrudla a předstírala, že mě nevidí, a já zafuněla. Byla jsem na podobné věci zvyklá, přesto mě dráždily. Mezi FIK a IBA panovala dlouholetá rivalita. A zdálo se, že nesejde na tom, že už pro IBA nepracuju. Ale možná prostě nemá ráda čarodějky.

Když jsme opustili přední část budovy a vešli do sterilní chodby osvětlené zářivkami, hned se mi dýchalo lehčeji. I Glenn se uvolnil a zpomalil. Cítila jsem, jak se za námi svářejí neviditelné proudy kancelářské politiky, ale byla jsem příliš sklíčená, než abych projevila zájem. Minuli jsme prázdnou zasedačku a já zavadila pohledem o obrovskou tabuli, na které stály nejnaléhavější zločiny týdne. Obvyklé případy lidí pronásledovaných upíry nahradil seznam jmen. Sklopila jsem oči a udělalo se mi zle. Šli jsme tak rychle, že jsem je nedokázala přečíst, ale věděla jsem, oč se jedná. Čtu noviny jako každý jiný.

„Morganová!“ zavolal známý hlas a já se otočila tak rychle, až mi boty hvízdly na šedých dlaždicích.

Eddenova podsaditá postava spěchala chodbou k nám a mávala rukama. Hned mi bylo líp.

„U slimáků,“ zabručel Jenks. „Rache, padám odsud. Uvidíme se doma.“

„Zůstaň, kde jsi,“ řekla jsem. Skřítkova nevraživost mě pobavila. „A pokud řekneš Eddenovi jediné špatné slovo, postříkám ti pařez biolitem.“

Glenn se uculil a bylo jen dobře, že jsem neslyšela, co Jenks odsekl.

Edden býval mariňák a pořád jako mariňák vypadal. Vlasy měl krátce zastřižené, khaki kalhoty nažehlené a tělo pod naškrobenou košilí vypracované. Hustou kštici rovných vlasů měl dokonale černou, knír ale úplně šedivý. S přívětivým úsměvem mířil k nám, sundal si brýle na čtení s plastovou obroučkou a schoval je do kapsy u košile. Když se kapitán cincinnatské FIK zprudka zastavil, ucítila jsem vůni kávy. Byl skoro stejně vysoký jako já, takže na muže byl docela malý, vynahrazoval si to však osobností.

Když Edden uviděl moje kožené kalhoty a ne zrovna profesionální vršek, povytáhl obočí. „Rád vás zase vidím, Morganová,“ řekl. „Doufám, že jsem vás nezastihl ve špatnou chvíli.“

Nadhodila jsem si kanystr a podala mu ruku. Sevřel ji silnými, tupými prsty, které působily známým, přívětivým dojmem. „Ne, vůbec ne,“ řekla jsem suše. Edden mi položil těžkou ruku na rameno a nasměroval mě do krátké chodby.

Obvykle bych na podobnou familiárnost zareagovala loktem do břicha. Ale Edden byl spřízněná duše a nenáviděl nespravedlnost stejně jako já. Vzhledem se mému otci sice vůbec nepodobal, přesto mi ho silně připomínal a můj respekt si získal tím, že mě přijal jako čarodějku a jednal se mnou jako se sobě rovnou. Miluju lichotky.

Bok po boku jsme vykročili chodbou a Glenn šel za námi. „Jsem rád, že už zase létáte, pane Jenksi,“ řekl Edden a kývl na skřítka.

Jenks vzlétl z mé náušnice a hlasitě zaplácal křídly. Edden kdysi zlomil Jenksovi křídlo, když ho zavřel do barelu na vodu, a skřítci jen tak nezapomínají. „Jsem Jenks,“ řekl chladně. „Jen Jenks.“

„Tak tedy Jenks. Můžeme vám něco přinést? Cukrovou vodu, burákové máslo…“ Otočil se ke mně a rty pod knírem roztáhl v úsměvu. „Kávu, slečno Morganová?“ protáhl. „Vypadáte unaveně.“

Jeho úsměv zahnal poslední zbytky mojí špatné nálady. „To by bylo fajn,“ řekla jsem a Edden pohlédl výmluvně na Glenna. Detektiv zaťal zuby a na čelisti mu naskákaly nové podlitiny. Když se pak frustrovaně odvrátil, Edden ho popadl za předloktí. Přitáhl si Glenna blíž a pošeptal: „Na to, abyste skřítkovský prášek smyl, je už pozdě. Zkuste kortizonovou mast.“

Glenn se na mě zamračil, pak se napřímil a odkráčel směrem, odkud jsme přišli.

„Vážím si toho, že jste zaskočila,“ pokračoval Edden. „Dneska ráno jsem získal stopu a vy jste jediná, komu jsem mohl zavolat a kdo by věděl, co dělat.“

Jenks se výsměšně zasmál. „Copak? Máte dlaka s trnem v tlapě?“

„Sklapni, Jenksi,“ řekla jsem, ale spíše jen ze zvyku. Glenn se zmínil o Trentu Kalamackovi a to mě zneklidnilo. Kapitán se zastavil před obyčejnými dveřmi. Další stejné dveře se nacházely hned vedle. Výslechové místnosti. Otevřel ústa, aby mi vysvětlil, co se děje, ale pak jen pokrčil rameny, otevřel a odhalil prázdnou, šerou místnost. Pozval mě dovnitř, počkal, dokud se dveře nezavřely, pak se otočil k polopropustnému zrcadlu a mlčky otevřel žaluzie.

Zírala jsem do druhé místnosti. „Sára Jane!“ zašeptala jsem a můj obličej ztratil jakýkoli výraz.

„Znáte ji?“ Edden si založil krátké, silné paže na hrudi. „Tak to máme štěstí.“

„Žádné štěstí,“ vyštěkl Jenks, vznášel se v úrovni očí a vánek od jeho křídel mě lechtal na tváři. Ruce si založil v bok a průsvitná křídla mu zrůžověla. „Je to léčka.“

Přiblížila jsem se k zrcadlu. „Je to sekretářka Trenta Kalamacka. Co tu dělá?“

Edden se postavil vedle mě a rozkročil se. „Hledá svého přítele.“

Otočila jsem se a jeho napjatý výraz mě překvapil. „Černokněžníka jménem Dan Smather,“ řekl Edden. „Zmizel v neděli. IBA odmítá zakročit, dokud nebude pohřešovaný třicet dnů. Ona je přesvědčená, že jeho zmizení je spojeno s vraždami čarodějů. A já si myslím, že má pravdu.“

Sevřel se mi žaludek. Cincinnati masovými vrahy zrovna neproslulo, ale za posledních šest týdnů jsme tu měli víc nevysvětlených vražd než za poslední tři roky dohromady. Nedávné násilí všechny zneklidnilo, inderlanďany i lidi. Sklo se zamlžilo mým dechem a já ustoupila. „Odpovídá profilu?“ zeptala jsem se, ale věděla jsem, že IBA by ji neodmítla, kdyby tomu tak bylo.

„Kdyby byl mrtvý, ano. Zatím je jen pohřešovaný.“

Ticho přerušilo šustění Jenksových křídel. „Tak proč do toho taháte Rache?“

„Ze dvou důvodů. Za prvé, slečna Gradenková je čarodějka.“ Kývl na pěknou ženu za zrcadlem a hlas mu zastřela bezmoc. „Moji důstojníci ji neumí vyslechnout.“

Sledovala jsem, jak Sára Jane pohlédla na hodiny a utřela si oko. „Neumí vařit lektvary,“ řekla jsem tiše. „Umí je jen použít. Technicky vzato je černokněžnice. Kéž byste se vy lidi naučili rozlišovat úrovně dovedností.“

„Moji lidé v každém případě nevědí, jak si její odpovědi vyložit.“

Projel mnou hněv. Obrátila jsem se k němu a stiskla rty. „Nedokážete říct, jestli lže.“

Kapitán pokrčil statnými rameny. „Tak nějak.“

Jenks se vznášel mezi námi a ruce si založil v bok v nejlepší imitaci Petra Pana. „Dobrá, takže chcete, aby ji vyslechla Rachel. A druhý důvod?“

Edden se opřel ramenem o stěnu. „Potřebuju, aby se někdo vrátil zpátky do školy, a protože nemám na výplatní listině žádnou čarodějku, budete to vy, Rachel.“

Chvíli jsem dokázala jen zírat. „Prosím?“

Usmál se a ještě víc tak připomínal lstivého trola. „Čtete noviny?“ zeptal se zbytečně a já kývla.

„Všechny oběti byli čarodějové,“ řekla jsem. „Až na první dva byli svobodní a vyznali se v magii silových čar.“ Potlačila jsem škleb. Nemám ráda silové čáry, a pokud nemusím, nepoužívám je. Jsou totiž branami do záhrobí a k démonům. Jedna z oblíbených teorií tvrdila, že oběti používaly černou magii a prostě nad ní ztratily kontrolu. Nikdo nebyl natolik hloupý, aby spoutal démona – tedy až na mého přítele Nicka. A ten to udělal jen proto, aby mi zachránil život.

Edden kývl a ukázal mi hustou kštici černých vlasů na vršku hlavy. „Noviny ale zatím neví, že všechny oběti bývaly studenty doktorky Andersové.“

Promnula jsem si odřené dlaně. „Andersová,“ zamumlala jsem a pátrala v paměti, dokud mi na mysli nevytanul obrázek hubené ženy s kyselým výrazem, příliš krátkými vlasy a řezavým hlasem. „Studovala jsem u ní.“ Pohlédla jsem na Eddena, pak jsem se zahanbeně odvrátila. „Byla u nás na stáži, když si jeden z instruktorů vzal volno. Učila Silové čáry pro zemské čaroděje. Je to povýšená ropucha. Třetí hodinu mě vyhodila, protože jsem si odmítla pořídit zvířecího důvěrníka.“

Zabručel. „Zkuste tentokrát dostat dvojku, aby mi účtárna zaplatila školné.“

„Momentík!“ vykřikl Jenks tenkým hláskem. „Eddene, zasaďte si slunečnice v zahradě někoho jiného. Rachel se k Sáře Jane ani nepřiblíží. Určitě je to nějaký Kalamackův plán, jak ji dostat do spárů.“

Edden se odstrčil od stěny a zamračil se. „Pan Kalamack není do celé věci nijak zapletený. A pokud ten úkol vezmete, abyste ho dostala, Rachel, pošlu váš bílý čarodějný zadek zpátky do Díry, než se nadějete. Naší podezřelou je doktorka Andersová. Pokud ten případ chcete, pana Kalamacka z toho vynecháte.“

Jenksova křídla zlostně bzučela. „Copak jste si všichni dneska ráno něco šňupli?“ vřískl. „Je to léčka! Nemá to nic společného s vraždami čarodějů. Rachel, pověz mu, že to nemá nic společného s vraždami.“

„Nemá to nic společného s vraždami,“ řekla jsem neutrálně. „Beru to.“

„Rachel!“ protestoval Jenks.

Pomalu jsem se nadechla, protože jsem věděla, že to nedokážu vysvětlit. Sára Jane byla poctivější než polovina agentů IBA, se kterými jsem pracovala, prostě holka z farmy, která se snažila přežít ve městě a pomoct zadlužené rodině. I když by mě nepoznala, dlužila jsem jí to. Byla jediná, kdo se ke mně choval laskavě během tří dnů očistce, které jsem strávila jako norek v kleci Trenta Kalamacka.

Fyzicky jsme byly tak rozdílné, jak jen to šlo. Sára Jane seděla u stolu ztuhle a vzpřímeně v nažehleném kostýmku, s dokonale upravenými blond vlasy a s make-upem tak pečlivě naneseným, že nebyl téměř vidět, zato já tu stála v odřených kožených kalhotách a s neupravenou hřívou kudrnatých rusých vlasů. Ona byla drobná a díky čisté pleti a jemným rysům se podobala porcelánové panence, já byla vysoká a má atletická postava mi zachránila život víckrát, než kolik mám pih na nose. Ona byla zaoblená na správných místech, já neměla skoro žádné křivky ani prsa. Přesto jsem se s ní cítila spřízněná. Obě nás chytil do pasti Trent Kalamack. A ona to už v tuto chvíli asi věděla.

Jenks visel ve vzduchu přede mnou. „Ne,“ řekl. „Trent ji využívá, aby se k tobě dostal.“

Podrážděně jsem ho zahnala. „Trent na mě nemůže. Eddene, máte pořád tu růžovou složku, kterou jsem vám na jaře dala?“

„Tu s diskem a notýskem obsahujícím důkazy o tom, že Trent Kalamack vyrábí a distribuuje nelegální genetické produkty?“ Zakřenil se. „Jo. Čtu si ji vždycky v noci, když nemůžu spát.“

Poklesla mi čelist. „Neměl jste se do ní ani podívat, pokud nezmizím!“

„Koukám i na dárky, co mám dostat k Vánocům,“ řekl. „Klid. Nic neudělám, jen pokud vás Kalamack zabije. Pořád tvrdím, že vydírat Kalamacka je riskantní…“

„Je to jediná věc, která mě drží naživu!“ prohlásila jsem nažhaveně, pak jsem sebou trhla, protože mě napadlo, jestli mě Sára Jane přes zrcadlo neslyšela.

„…ale je to asi bezpečnější než snažit se ho dostat do vězení – aspoň prozatím. Jenže tohle?“ Ukázal na Sáru Jane. „Na to je příliš chytrý.“

Kdyby šlo o kohokoli jiného než o Trenta, musela bych souhlasit. Trent Kalamack byl na papíře čistý jako lilie a na veřejnosti stejně okouzlující a atraktivní, jako byl za zavřenými dveřmi krutý a chladný. Viděla jsem, jak u sebe v kanceláři zabil muže a rychle uvedl do chodu předem připravený plán, takže to nakonec vypadalo jako nehoda. Dokud ale Edden materiál, kterým jsem Trenta vydírala, nepoužije, nechá mě Trent na pokoji.

Jenks poletoval sem a tam mezi mnou a zrcadlem. Nakonec zůstal viset ve vzduchu a ustaraně stáhl malinkou tvář. „Páchne to víc než leklá ryba. Jdi od toho. Musíš jít od toho.“

Zadívala jsem se na Sáru Jane. Plakala. „Dlužím jí to, Jenksi,“ zašeptala jsem. „Ať už to ví, nebo ne.“

Edden se postavil vedle mě a společně jsme pozorovali Sáru Jane. „Morganová?“

Jenks měl pravdu. Souhra náhod nebo štěstí neexistuje – pokud si ho nekoupíte – a okolo Trenta se nic neděje bezdůvodně. Upřela jsem pohled na Sáru Jane. „Jo. Jo, udělám to.“

3

Můj pohled sklouzl k nehtům Sáry Jane, která se vrtěla na židli přede mnou. Když jsem ji viděla posledně, byly pěkně upravené, ale kratičké. Nyní je měla dlouhé a tvarované a nalakované vkusným odstínem červené. „Tak,“ řekla jsem a vzhlédla jsem od prstů, kterými nervózně škubala, k jejím očím. Byly modré. Předtím jsem to nevěděla jistě. „Dan se vám naposledy ozval v sobotu?“

Sára Jane na opačné straně stolu kývla. Když nás Edden představil, vůbec mě nepoznala. Jedné mojí části se ulevilo, ta druhá byla zklamaná. Její šeříkový parfém ve mně vyvolával nevítané vzpomínky na bezmoc, kterou jsem cítila, když si mě Trent držel jako norka v kleci v kanceláři.

Kapesník v ruce Sáry Jane měl velikost lískového ořechu, jak ho mačkala roztřesenými prsty. „Dan mi volal, když odcházel z práce,“ řekla a hlas se jí chvěl. Pohlédla na Eddena, který stál vedle zavřených dveří, paže měl založené na hrudi a rukávy bílé košile vykasané k loktům. „No, vlastně mi nechal vzkaz na záznamníku – byly čtyři ráno. Říkal, že by si chtěl zajít na večeři, že se mnou potřebuje mluvit. Neobjevil se. Proto vím, že něco není v pořádku, důstojníku Morganová.“ Oči otevřela dokořán a zaťala čelisti, jak se snažila neplakat.

„Jsem slečna Morganová,“ řekla jsem trapně. „Nepracuju pro FIK.“

Jenks, který seděl na okraji mého plastového kelímku, zamával křídly. „Vlastně nepracuje nikde,“ řekl sarkasticky.

„Slečna Morganová je naše inderlandská konzultantka,“ řekl Edden a zamračil se na Jenkse.

Sára Jane si otřela oči. Rukou s kapesníkem si odhodila vlasy dozadu. Díky kratšímu sestřihu vypadala ještě profesionálněji, jak jí vlasy poletovaly okolo ramen v rovném žlutém závoji. „Přinesla jsem jeho fotku,“ řekla, hrábla do kabelky, vytáhla fotografii a postrčila ji ke mně. Pohlédla jsem dolů a uviděla ji a mladého muže na palubě jednoho z parníků, na kterých se turisté plavili po řece Ohio. Oba se usmívali. Objímal ji okolo ramen a ona se o něj opírala. Měla na sobě džíny a halenku a vypadala šťastně a uvolněně.

Dobře jsem si prohlédla Danův obrázek. Měl ostře řezané rysy, urostlou postavu a na sobě kostkovanou košili. Prostě kluk, kterého by si přivedlo domů děvče z farmy.

„Můžu si ji nechat?“ zeptala jsem se a ona kývla. „Díky.“ Schovala jsem fotku do kabelky. Nebylo mi příjemné, jak upřeně na obrázek zírala, jako by přítele dokázala přivést zpátky jen silou vůle. „Víte, jak se můžeme spojit s jeho příbuznými? Možná se něco stalo a musel bez varování odjet.“

„Dan je jedináček,“ řekla a utřela si zmačkaným kapesníkem nos. „Oba jeho rodiče jsou mrtví. Pracovali na farmě na severu. Farmáři se zrovna dlouhého věku nedožívají.“

„Ach.“ Nevěděla jsem, co jiného říct. „Technicky vzato nemůžeme vstoupit do jeho bytu, dokud nebude oficiálně prohlášen za pohřešovaného. Vy asi nemáte klíč, co?“

„Ano. Já…“ Začervenala se. „Pouštím ven jeho kočku, když pracuje dlouho.“

Pohlédla jsem na amulet detekující lež na svém klíně, který krátce změnil barvu ze zelené na rudou. Lhala, ale nepotřebovala jsem amulet na to, abych to poznala. Nic jsem neřekla, protože jsem ji nechtěla ještě víc zahanbit tím, že bych ji přiměla přiznat, že má klíč i z jiných, romantičtějších důvodů.

„Zašla jsem tam dnes kolem sedmé,“ řekla a sklopila oči. „Všechno se zdálo v pořádku.“

„Kolem sedmé ráno?“ Edden spustil ruce a narovnal se. „Nemají být v tu dobu čarodějky v posteli?“

Vzhlédla k němu a kývla. „Jsem osobní sekretářka pana Kalamacka. Pracuje ráno a večer, takže mám rozdělenou pracovní dobu. Od osmi do poledne a pak od čtyř od osmi. Chvíli trvalo, než jsem si na to zvykla, ale čtyři hodiny po poledni mám pro sebe a můžu tak trávit víc času s… Danem,“ dokončila.

„Prosím,“ řekla znenadání a zatěkala prosebným pohledem od Eddena ke mně. „Já vím, že něco není v pořádku. Proč mi nikdo nechce pomoct?“

Snažila se ovládnout a já se neklidně zavrtěla. Cítila se bezmocná. Rozuměla jsem jí lépe, než tušila. Sára Jane byla další v dlouhé řadě Trentových sekretářek. Jako norek jsem byla svědkem jejího přijímacího pohovoru a nedokázala jsem ji varovat, aby se nenechala zlákat Trentovými polopravdami. Byla sice inteligentní, ale neměla šanci uniknout jeho šarmu nebo výstředním nabídkám. Když jí Trent nabídl práci, její rodině se otevřela cesta ven z otročiny.

A Trent Kalamack byl vskutku benevolentní zaměstnavatel, nabízel vysoký plat a výjimečné benefity. Dal lidem vše, co zoufale potřebovali, a na oplátku žádal jen věrnost. V době, kdy pochopili, kam až chce, aby ve své loajalitě zašli, věděli příliš mnoho, než aby se od něj dokázali osvobodit.

Sára Jane unikla z farmy, kterou Trent následně koupil, aby si pojistil, že dívka bude držet pusu na zámek, až zjistí, že její šéf obchoduje s nelegální drogou zvanou Síra a se zoufale vyhledávanými, geneticky vyvinutými léky, které byly postaveny mimo zákon během Zvratu. Téměř se mi podařilo dostat ho za mříže, ale jediný další svědek zemřel při výbuchu auta.

Veřejně Trent zasedal v městské radě a díky obrovskému bohatství a štědrým příspěvkům na charitu a na zanedbané děti byl nedotknutelný. Co se ale týkalo jeho soukromí, nikdo ani nevěděl, jestli je vlastně člověk, nebo inderlanďan. Nepoznal to dokonce ani Jenks, což bylo u skřítka velmi neobvyklé. Trent měl pod palcem velkou část cincinnatského podsvětí a FIK i IBA by prodaly své šéfy, kdyby ho tak dostaly ho před soud. A teď zmizel přítel Sáry Jane.

Odkašlala jsem si, protože jsem si vzpomněla, že i mně zněla Trentova nabídka svůdně. Když se Sára Jane opět ovládla, zeptala jsem se: „Říkala jste, že pracuje v Piscaryho pizzerii?“

Kývla. „Je řidič. Tak jsme se poznali.“ Kousla se do rtu a sklopila oči.

Amulet detekující lež zůstal zelený. Piscaryho pizzerie byla inderlandská restaurace, kde podávali vše od rajčatové polévky po nejlepší tvarohový koláč. O samotném Piscarym se říkalo, že patří k cincinnatským upírským mistrům. Slyšela jsem, že je docela fajn: při krmení nevysává lidi do sucha, je klidný a podle záznamů mrtvý už tři sta let. Samozřejmě byl asi starší, a čím mileji a civilizovaněji nemrtvý upír působí, tím zvrhlejší obyčejně bývá. Moje spolubydlící ho považovala za přátelského strýčka, což ve mně budilo skutečně vřelé pocity.

Podala jsem Sáře Jane další kapesník a ona se slabě usmála. „Můžu se dneska podívat na jeho byt,“ řekla jsem. „Mohla byste se tam se mnou sejít a přinést klíč? Profesionál si někdy všimne věcí, které laikům uniknou.“ Jenks si odfrkl a já pohnula nohama a praštila zespodu do stolu tak silně, až musel vzlétnout.

Sáru Jane zalila úleva. „Ach, děkuji vám, slečno Morganová,“ vyhrkla. „Můžeme jít klidně hned. Jen musím zavolat zaměstnavateli a oznámit mu, že přijdu později.“ Sevřela pevně kabelku a vypadala, že je připravená vyběhnout z místnosti. „Pan Kalamack říkal, že si můžu vzít dneska odpoledne volno.“

Pohlédla jsem na Jenkse, který hlasitě plácal křídly, aby upoutal moji pozornost. V obličeji měl výraz, který dával jasně najevo, já ti to říkal. Od Trenta je milé, že dal sekretářce volno, aby mohla najít přítele, kterého pravděpodobně sám někam zavřel, aby ji donutil držet pusu. „Ach, sejdeme se dnes večer,“ řekla jsem, protože jsem si vzpomněla na rybu. „Potřebuju ještě zjistit několik věcí.“ A připravit si lektvary, zkontrolovat slizovou pistoli, nechat si zaplatit…

„Samozřejmě,“ řekla, opřela se a obličej se jí zachmuřil.

„A pokud nic nenajdeme, uvidíme, co dál.“ Pokusila jsem se chlácholivě usmát. „Setkáme se v Danově bytě něco po osmé?“

Z tónu mého hlasu jasně poznala, že jsme skončily, proto kývla a vstala. Jenks vzlétl a i já se postavila. „Dobrá,“ řekla. „Bydlí v Redwoodu…“

Edden zašoupal nohama. „Dám slečně Morganové adresu, slečno Gradenková.“

„Ano. Děkuji.“ Její úsměv začínal působit formálně. „Jen si dělám takové starosti…“

Schovala jsem amulet detekující lež do kabelky a zamaskovala to tím, že jsem z ní vytáhla navštívenku. „Prosím, dejte vědět mně nebo FIK, pokud se vám ozve,“ řekla jsem a podala jí kartičku. Ivy je nechala profesionálně vytisknout, takže vypadaly skvěle.

„Ano, dám,“ zamumlala a pohnula rty, když četla název Upírská čarodějná, což bylo jméno, které dal agentuře Nick. Potřásla jsem jí rukou a zjistila, že už má pevnější stisk. Prsty měla ale pořád ledové.

„Vyprovodím vás, slečno Gradenková,“ řekl Edden a otevřel dveře. Pokynul mi a já klesla zpátky na židli.

Jenks zabzučel křídly, aby upoutal moji pozornost. „Nelíbí se mi to,“ řekl, když se naše oči setkaly.

Problesklo mnou podráždění. „Nelhala,“ namítla jsem. Když jsem ho mávnutím zahnala z kelímku, abych se mohla napít vlažné kávy, založil si ruce v bok. „Neznáš ji, Jenksi. Nenávidí hlodavce, a přesto se snažila zabránit Jonathanovi v tom, aby mě trápil, i když ji to mohlo stát práci.“

„Litovala tě,“ řekl Jenks. „Ubohého malého norka s otřesem mozku.“

„Podělila se se mnou o oběd, když jsem odmítla žrát ty odporné granule.“

„Mrkve byly nadrogované, Rache.“

„Ona to nevěděla. Sára Jane trpěla stejně jako já.“

Skřítek se vznášel asi dvacet centimetrů přede mnou a dožadoval se, abych na něj pohlédla. „Přesně to říkám. Trent ji možná využívá, aniž by to věděla.“

Můj výdech ho zatlačil zpátky. „Je v pasti. Musím jí pomoct, pokud to půjde.“ Vzhlédla jsem, když Edden otevřel dveře a strčil dovnitř hlavu. Nasadil si čepici se znakem FIK, která se nehodila k bílé košili a khaki kalhotám, a mávl na mě.

Jenks se mi usadil na rameni. „Tvoje měkké srdce tě jednou zabije,“ zašeptal, když jsem vyšla na chodbu.

„Díky, Morganová,“ řekl Edden, sebral můj kanystr s vodou a vedl mě ke dveřím.

„Žádný problém,“ řekla jsem, když jsme vešli do zadních kanceláří. Obklopili mě spěchající lidé a já se uvolnila, protože mi poskytli požehnanou anonymitu. „Zalhala, jen když tvrdila, že má klíč proto, aby vypouštěla ven kočku. Ale to bych vám dokázala říct i bez čar. Povím vám, co najdu v Danově bytě. Kdy vám můžu nejpozději zavolat?“

„Ach,“ řekl Edden nahlas, když jsme proklouzli okolo recepce a mířili ke sluncem zalitému chodníku. „Není potřeba, slečno Morganová. Děkujeme za pomoc. Zůstaneme v kontaktu.“

Překvapeně jsem se zastavila. Na rameno mi spadla uvolněná kudrna, když Jenks hlasitě zaplácal křídly. „Co to, k čertu?“ zamumlal.

Tvář mi zahořela, když jsem pochopila, že se mě chce zbavit. „Nepřišla jsem jenom proto, abych aktivovala hloupý amulet,“ prohlásila jsem, když jsem znovu vykročila. „Řekla jsem, že nechám Kalamacka na pokoji. Jděte mi z cesty a nechte mě dělat, v čem jsem dobrá.“

Hovory za mnou utichaly. Edden nezaváhal a dál pomalu mířil ke vstupním dveřím. „Je to věc FIK, slečno Morganová. Vyprovodím vás.“

Vyrazila jsem za ním a nevšímala si temných pohledů, které po mně ostatní vrhali. „Tohle je můj případ, Eddene,“ řekla jsem a skoro jsem ječela. „Vaši lidé všechno pokazí. Mluvíme tu o inderlanďanech, ne o lidech. Můžete si nechat slávu. Já chci jen dostat zaplaceno.“ A vidět Trenta ve vězení, dodala jsem v duchu.

Otevřel jedno křídlo skleněných dveří. Ze sluncem vyhřátého chodníku stoupal prudký žár, když jsem vypochodovala za ním a skoro ho přirazila ke stěně budovy, zatímco mával na taxík. „Dal jste mi případ a já ho vzala,“ vykřikla jsem a vytáhla si z úst pramen vlasů, který mi do obličeje vrhl vítr. „Nedal jste ho žádnému nadutému, arogantnímu chlápkovi v čepici FIK, který si o sobě myslí, že je tím nejlepším, co se od Zvratu narodilo!“

„Dobře,“ řekl lehce a tak mě šokoval, že jsem o krok ucouvla. Postavil kanystr na chodník a čepici si nacpal do zadní kapsy. „Ale od této chvíle to oficiálně není váš úkol.“

Poklesla mi čelist, když jsem pochopila. Oficiálně tady nejsem. Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se vypudit adrenalin z těla. Edden kývl, když viděl, že moje zlost polevuje. „Ocenil bych diskrétnost,“ řekl. „Nebylo by moudré, kdybych poslal Glenna do Piscaryho pizzerie samotného.“

„Glenna!“ zavřískl Jenks tak pronikavě, až mě rozbolela hlava a do očí mi vyhrkly slzy.

„Ne,“ řekla jsem. „Mám svůj tým. Detektiva Glenna nepotřebujeme.“

Jenks mi vzlétl z ramene. „Jo,“ řekl a poletoval mezi mnou a kapitánem. Křídla měl rudá. „Nehrajeme si rádi s cizími dětmi.“

Edden se zamračil. „Je to věc FIK. Když to půjde, vezmete s sebou někoho z FIK, a Glenn je jediný vhodný člověk.“

„Vhodný?“ vysmál se mu Jenks. „Proč prostě nepřiznáte, že je jediný z vašich lidí, kdo dokáže mluvit s čarodějkou, aniž by si nadělal do kalhot?“

„Ne,“ řekla jsem pevně. „Pracujeme sami.“

Edden stál vedle mého kanystru a s pažemi založenými na hrudi vypadal stejně nehybně jako kamenná zeď. „Je náš nový odborník na inderlanďany. Vím, že je nezkušený…“

„Je to sráč!“ vyštěkl Jenks.

Edden se zakřenil. „Dávám přednost označení neotesaný.“

Našpulila jsem rty. „Glenn je nafoukaný, drzý…“ Zarazila jsem se a pokoušela se najít náležitě hanlivé označení. „…panák FIK a první inderlanďan, který není tak milý jako já, mu zakroutí krkem.“

Jenks pokýval hlavou. „Musí dostat lekci.“

Edden se usmál. „Je to můj syn a nemohu s vámi víc souhlasit,“ řekl.

„Cože?“ vyjekla jsem, když u obrubníku vedle nás zastavilo neoznačené auto FIK. Edden se natáhl a otevřel zadní dveře. Edden byl očividně původem Evropan a Glenn… Glenn nebyl. Otevřela jsem a zase zavřela ústa, jak jsem se snažila najít slova, která by se nedala vyložit rasisticky. Jako čarodějka jsem na podobné věci citlivá. „Jak to, že nemá vaše příjmení?“ vypravila jsem ze sebe nakonec.

„Od chvíle, kdy vstoupil do FIK, používá matčino rodné příjmení,“ řekl Edden tiše. „Vlastně by vůbec neměl být pod mým velením, ale nikdo jiný tu práci nechtěl.“

Svraštila jsem obočí. Teď už jsem chápala, proč mě ve FIK uvítali tak chladně. Nešlo jen o mě. Glenn byl nový a zastával pozici, kterou všichni až na jeho otce považovali za zbytečnou. „Neudělám to,“ řekla jsem. „Najděte si jinou chůvu pro své děcko.“

Edden naložil kanystr do auta. „Buďte na něj hodná.“

„Neposloucháte mě,“ zvolala jsem podrážděně. „Dal jste mi ten úkol. Moji partneři i já si vážíme nabídnuté pomoci, ale vy jste oslovil mě. Dejte si pohov a nechte nás pracovat.“

„Bezva,“ řekl Edden a zabouchl dveře. „Děkuju, že detektiva Glenna vezmete k Piscarymu.“

Unikl mi znechucený výkřik. „Eddene!“ zaječela jsem a vysloužila si pohledy kolemjdoucích. „Řekla jsem ne. To je jediné slovo, které mi prošlo přes rty. Jedno slovo. Dvě hlásky. Ne!“

Edden otevřel dveře spolujezdce a pokynul mi, ať nasednu. „Mockrát děkuju, Morganová.“ Pohlédl na zadní sedadlo. „Proč jste vlastně utíkala před těmi dlaky?“

Pomalu, kontrolovaně jsem vydechla. Zatraceně.

Edden se zachechtal, já nasedla, zabouchla dveře a doufala jsem, že mu přiskřípnu prsty. Zamračila jsem se a pohlédla na řidiče. Byl to Glenn. Vypadal stejně šťastně, jako se já cítila. Musela jsem něco říct. „Vůbec se tátovi nepodobáte,“ řekla jsem uštěpačně.

Seděl ztuhle a zíral ven čelním sklem. „Adoptoval mě, když se oženil s mojí matkou,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Jenks vlétl dovnitř a sypal za sebou třpytivý skřítkovský prášek. „Vy jste Eddenův syn?“

„Máte s tím problém?“ zeptal se útočně.

Skřítek přistál na přístrojové desce a založil si ruce v bok. „Ne. Podle mě vypadají všichni lidi stejně.“

Edden sklonil rozesmátou kulatou tvář k oknu. „Tady máte rozvrh,“ řekl a podal mi půl žluté stránky s dírkami z tiskárny po stranách. „Pondělí, středa, pátek. Glenn vám koupí knihy, které budete potřebovat.“

„Tak moment!“ vyjekla jsem zděšeně a žlutá stránka mi zapraskala mezi prsty. „Myslela jsem, že se jenom porozhlédnu po univerzitě. Nechci chodit na hodiny!“

„Chodil na ně i pan Smather. Půjdete tam, jinak nedostanete zaplaceno.“

Usmíval se. Očividně si to užíval. „Eddene!“ zařvala jsem, když ucouvl od auta.

„Glenne, odvezte slečnu Morganovou a Jenkse do kanceláře. Dejte mi vědět, co objevíte v bytě Dana Smathera.“

„Ano, pane!“ vyštěkl. Svíral volant tak pevně, až mu zbělely klouby. Některá místa na zápěstí a na krku měl potřená růžovou mastí na popáleniny jedovatým břečťanem. Nelíbilo se mi, že vyslechl většinu našeho rozhovoru. Nechtěla jsem ho s sebou, a čím dřív to pochopí, tím líp.

4

„Na další křižovatce doprava,“ řekla jsem a opřela si paži o stažené okénko. Glenn si prohrábl krátké vlasy a podrbal se na hlavě. Celou cestu mlčel a zaťatou čelist pomalu uvolnil, až když si uvědomil, že ho nebudu k hovoru nutit. Nikdo za námi nejel, přesto dal znamení, než zabočil do mé ulice.

Přes sluneční brýle si prohlížel okolí mého bydliště se stinnými chodníky a malými trávníky. Byli jsme hluboko v Díře, která byla neoficiálním útočištěm většiny cincinnatských inderlanďanů už od dob Zvratu, kdy všichni lidé, kteří přežili, uprchli do falešného bezpečí města. Občas se usadí i tady, ale od Zvratu pracuje a žije většina lidí v Cincinnati, zatímco inderlanďané pracují a, hm, dovádí v Díře.

Glenna asi překvapilo, že zdejší předměstí vypadá jako kterékoli jiné – tedy dokud jste si nevšimli, že skákací panáci na chodnících jsou popsaní runami místo čísel nebo že basketbalové koše jsou umístěny o třetinu výš, než požadují pravidla NBA. A panovalo tu ticho. Mír. Zčásti se to dalo připsat na vrub tomu, že ve většině inderlandských škol končí vyučování až o půlnoci, hlavně za to ale mohl pud sebezáchovy.

Každý inderlanďan starší čtyřiceti let musel alespoň část života skrývat, že není člověk, což je zvyk, který se nedá jen tak odnaučit, strachu kořisti z dravce se těžko zbavují dokonce i upíři. A tak tu v pátek sekají trucovití teenageři trávu, v sobotu se myjí auta a ve středu se na chodníku hromadí odpadky k odvozu. Pouliční osvětlení ale padne za oběť pistoli nebo čarám, sotva ho město opraví, a nikdo nevolá odchytovou službu, když zahlédne volně pobíhajícího psa, protože to může být sousedovo dítě, které šlo za školu.

Nebezpečná realita Díry zůstává pečlivě utajena. Víme totiž, že když překročíme hranice, které lidé stanovili, znovu vybublá na povrch starý strach a lidé udeří. Lidstvo by samozřejmě prohrálo, ale většina inderlanďanů je spokojená s nastolenou rovnováhou. Kdyby lidí ubylo, potřeby upírů by museli začít uspokojovat čarodějové a dlaci. A přestože si občas někdo upírský životní styl „užívá“, nechává si to pro sebe. Kdyby se z nás upíři pokusili udělat žrádlo, spojili bychom se a zničili je. Starší upíři to vědí, proto se snaží zajistit, aby všichni hráli podle lidských pravidel.

Inderlanďané si divočejší pudy vybíjejí v okrajových částech Díry, daleko od domovů. Zvláště nebezpečné jsou noční kluby po obou stranách řeky, protože rozjaření lidé vábí dravce jako ohně uprostřed chladné noci, nabízí totiž teplo a přežití. Domovy si zachováváme tak lidské, jak jen to jde. Ti, kdo se nedokáží přizpůsobit, jsou sousedy jedinečným způsobem požádáni o to, aby splynuli s okolím… nebo se odstěhovali na venkov, kde nebudou moct napáchat tolik škody. Pohled mi zalétl k žertovné ceduli vykukující z truhlíku náprstníků: SPÍME VE DNE. PODOMNÍ PRODEJCI BUDOU SEŽRÁNI. Aspoň z velké části.

„Můžete zaparkovat tady vpravo,“ řekla jsem a ukázala.

Glenn se zamračil. „Myslel jsem, že jedeme do kanceláře.“

Jenks přelétl z mé náušnice na zpětné zrcátko. „Taky že jo,“ řekl uštěpačně.

Glenn se podrbal na čelisti a krátké vousy mu zašustily. „Vy máte kancelář doma?“

Povzdychla jsem si nad jeho blahosklonným tónem. „Tak nějak. Můžete zastavit kdekoli.“

Zastavil před Keasleyho domem. Keasley je místní „moudrý stařec“, který má vybavení i potřebné znalosti malé pohotovosti pro ty, kdo o tom dokáží pomlčet. Naproti přes ulici stál malý kamenný kostelík, jehož věž se tyčila nad dvěma obrovskými duby. Rozkládal se na neskutečných čtyřech parcelách a měl i vlastní hřbitov.

Pronajmout si prázdný kostel nebyl můj nápad, nýbrž Ivyin. Chvíli mi trvalo, než jsem si zvykla na to, že z malého vitrážového okénka v ložnici vidím náhrobky, ale kuchyně mi rozhodně vynahradila nebožtíky vzadu na dvorku.

Glenn vypnul motor a rozhostilo se ticho. Než jsem vystoupila, pozorně jsem se rozhlédla, což jsem si zvykla dělat poté, co na moji hlavu vypsali odměnu. Rozhodla jsem se, že bude moudré v tom i nadále pokračovat. Starý Keasley seděl jako obvykle na verandě, houpal se v křesle a ostřížím zrakem sledoval dění v ulici. Zamávala jsem mu a on zvedl ruku v odpověď. Věděla jsem, že by mě v případě potřeby varoval, proto jsem vysedla a otevřela zadní dveře, abych vytáhla ven kanystr s rybou.

„Vezmu vám ho, madam,“ řekl Glenn, když zabouchl své dveře.

Unaveně jsem se na něj zadívala přes střechu vozu. „Mohl byste prosím nechat té madam? Jsem Rachel.“

Zadíval se mi přes rameno a viditelně ztuhl. Rychle jsem se otočila, protože jsem očekávala nejhorší, vzápětí jsem se ale uvolnila, protože k nám jen mířilo hejno skřítkovských dětí. Štěbetaly tak rychle a tak tenkými hlásky, že jsem jim nerozuměla. Stýskalo se jim po taťkovi Jenksovi – jako obvykle. Moje kyselá nálada polevila, když jsem sledovala, jak postavičky ve světle zelených a zlatých oblečcích obletují svého otce jako v Disneyho noční můře. Glenn si sundal sluneční brýle, vykulil hnědé oči a otevřel ústa.

Jenks pronikavě zabzučel křídly, hejno se od něj odtrhlo a zůstalo viset přede mnou. „Hej, Rache,“ řekl. „Budu vzadu, kdybys potřebovala.“

„Jasně.“ Pohlédla jsem na Glenna a zamumlala jsem: „Je tu Ivy?“

Skřítek se zadíval stejným směrem jako já a zakřenil se. Určitě si představoval, co Ivy udělá, až se setká se synem kapitána Eddena. Jax, Jenksův nejstarší syn, přilétl k otci. „Ne, slečno Morganová,“ řekl hlubším hlasem než obvykle. „Je na pochůzkách. Samoobsluha, pošta, banka. Říkala, že bude zpátky před pátou.“

Banka, pomyslela jsem si a škubla sebou. Měla počkat, až získám zbytek peněz na nájem. Jax mi třikrát oblétl hlavu, až na mě z něj šly mdloby. „Pa, slečno Morganová,“ zavolal a odbzučel za sourozenci, kteří doprovázeli otce k dubovému pařezu za kostelem, ve kterém se Jenks se svojí velkou rodinou zabydlel.

Zaprotestovala jsem, když Glenn obešel zezadu auto a nabídl se, že kanystr ponese. Potřásla jsem hlavou a nadhodila si ho; nebyl těžký. Začínala jsem se cítit provinile za to, že jsem Jenkse nechala, aby ho očaroval. Ale to jsem ještě nevěděla, že mu budu dělat chůvu. „Pojďte,“ řekla jsem a zamířila přes ulici k širokému kamennému schodišti.

Klapot jeho tvrdých podrážek na ulici zpomalil. „Vy bydlíte v kostele?“

Přimhouřila jsem oči. „Jo. Ale s voodoo panenkami nespím.“

„Co?“

„Ale nic.“

Glenn něco zamumlal a můj pocit viny ještě zesílil. „Díky, že jste mě odvezl domů,“ řekla jsem, když jsem vystoupala nahoru po kamenných schodech a otevřela pravé křídlo dřevěných dveří. Nic neřekl a já dodala: „Fakt, díky.“

Na prahu zaváhal a pohlédl na mě. Nedokázala jsem říct, nač myslí. „Není zač,“ řekl nakonec a ani jeho hlas mi nic neprozradil.

Vedla jsem ho prázdnou vstupní halou do ještě prázdnějšího sanktuária. Než jsme si kostel pronajaly, bývala v něm mateřská škola. Lavice a oltář nahradila velká herna. Jediné, co tu zůstalo, bylo zvýšené pódium a vitrážová okna. Stín obrovského, dávno odstraněného kříže zůstával na stěně jako důrazná připomínka. Zatímco si Glenn místnost prohlížel, vzhlédla jsem k vysokému stropu a uviděla ji v novém světle. Zapomněla jsem, jaký klid a mír tu panuje.

Ivy rozmístila po podlaze žíněnky a nechala mezi nimi jen úzkou cestičku od vstupní haly k pokojům vzadu. Aspoň jednou týdně jsme spolu cvičily, abychom nevyšly ze cviku, když jsme se obě osamostatnily a nebyly každou noc venku na ulici. Každý náš cvičný souboj končil tím, že ze mě byla upocená hromádka modřin a ona nebyla ani zadýchaná. Ivy je živý upír – je stejně živá jako já a stejně jako já má i duši, upírským virem ji nakazila její matka.

Díky tomu, že Ivy nemusela čekat až do smrti, než ji virus proměnil, stala se součástí obou světů, živého i mrtvého, a zůstala chycena někde uprostřed, dokud nezemře a nestane se skutečnou nemrtvou. Díky živé části si ponechala duši, mohla chodit ven na slunce, uctívat bezbolestně boha a žít na svěcené půdě, což dělala proto, aby rozčílila matku. Její mrtvá část jí dala malé, ale ostré špičáky, schopnost použít auru, vyděsit mě k smrti a očarovat každého, kdo jí to dovolil. Nadpozemskou rychlostí a silou se sice nevyrovnala mrtvému upírovi, byla ale mnohem rychlejší a silnější než já. A přestože nepotřebovala krev k tomu, aby si zachovala zdravý rozum jako nemrtví upíři, zneklidňujícím způsobem po ní prahla a musela svůj hlad neustále potlačovat, protože byla jedním z mála živých upírů, kteří se vzdali pití krve. Tušila jsem, že Ivy měla velmi zajímavé dětství, ale bála jsem se zeptat.

„Pojďte do kuchyně,“ řekla jsem a obloukovým průchodem opustila sanktuárium. Když jsem procházela okolo koupelny, sundala jsem si sluneční brýle. Dříve tu bývaly mužské toalety, pisoáry ale nahradily pračka, sušička, malé umyvadlo a sprcha. Tato koupelna patřila mně. Ženské toalety naproti přes chodbu byly přestavěny v tradičnější koupelnu s vanou. Ta patřila Ivy. Oddělené koupelny naše spolužití velmi usnadňovaly.

Nelíbily se mi tiché soudy, které Glenn vynášel, proto jsem cestou zavřela dveře svojí i Ivyiny ložnice. Kdysi to bývaly kněžské kanceláře. Přišoural se za mnou do kuchyně a chvíli si ji prohlížel. Stejně jako většina lidí.

Velikánská kuchyň byla jedním z důvodů, proč jsem souhlasila, že budu žít v kostele s upírkou. Měla dva sporáky, obrovskou lednici a ostrůvek ve středu, nad kterým na věšáku viselo rozličné náčiní a hrnce. Nerezová ocel se leskla a kuchyňské pulty byly obrovské. Až na moji rybku ve sklenici na brandy na okenním parapetu a masivní starožitný dřevěný stůl, na který si Ivy postavila počítač, to tu vypadalo jako na place nějaké kuchařské show. Něco podobného by v kostele hledal jen málokdo – a já to milovala.

Kanystr s rybou jsem postavila na stůl. „Neposadíte se?“ řekla jsem, protože jsem chtěla zavolat Vlkodlakům. „Budu hned zpátky.“ Zaváhala jsem, protože se ve mně začaly probouzet dobré způsoby. „Nedáte si nějaké pití… nebo něco jiného?“ zeptala jsem se.

Glennovy hnědé oči zůstávaly nečitelné. „Ne, madam.“ Jeho hlas zněl nadutě a nemálo uštěpačně a já mu toužila vlepit facku a říct mu, ať toho nechá. S jeho postojem se vypořádám později. Teď jsem potřebovala zavolat Vlkodlakům.

„No, tak se posaďte,“ řekla jsem a dala mu najevo, že mě začíná štvát. „Budu hned zpátky.“

Obývací pokoj se nacházel hned za kuchyní, na opačném konci chodby. Zatímco jsem v kabelce hledala telefonní číslo trenéra, stiskla jsem tlačítko na záznamníku.

„Hej, Ray-ray. To jsem já,“ ozval se Nickův hlas. Ze záznamu zněl trochu kovově. Střelila jsem pohledem po chodbě a ztlumila záznamník, aby ho Glenn neslyšel. „Mám je. Třetí řada odzadu úplně vpravo. Teď musíš splnit slib a dostat nás do zákulisí.“ Na okamžik se odmlčel, pak dodal: „Pořád nemůžu uvěřit tomu, že ses s ním setkala. Promluvíme si později.“

Zpráva skončila a mně se nadšením zadrhl dech v hrdle. S Takatou jsem se setkala před čtyřmi lety, když mě zahlédl na balkóně při koncertu ke dni rovnodennosti. Když se objevil statný dlak v triku pořadatele a eskortoval mě do zákulisí, zatímco na pódiu hrála předskupina, myslela jsem, že mě odtamtud vyhodí.

Ukázalo se, že Takata zahlédl moje kudrnaté vlasy, a chtěl vědět, jestli jsou očarované, nebo pravé, a pokud jsou pravé, jestli nemám amulet, který by tak divokou hřívu zkrotil. Byla jsem tak uchvácená, že jsem se několikrát naprosto znemožnila, nakonec jsem ale přiznala, že kudrny jsou pravé, i když jsem jim tu noc trochu napomohla, a dala jsem mu jeden z talismanů, které jsme s matkou celou moji střední školu zdokonalovaly, abychom dostaly vlasy pod kontrolu. Zasmál se, rozpletl si jeden z blonďatých dreadloků a ukázal mi, že on je na tom ještě hůř, jeho vlasy se totiž kvůli statické elektřině vznášely a na všechno se lepily. Od té doby už jsem si vlasy nikdy nerovnala.

S přáteli jsme pak sledovali show ze zákulisí, a když skončila, já s Takatou jsme celou noc prchali před jeho osobními strážci městem. Byla jsem si jistá, že si mě bude pamatovat, ale netušila jsem, jak se s ním spojit. Přece jen jsem mu nemohla prostě zavolat a říct: „Hej, vzpomínáš si na mě? Před čtyřmi lety jsme si spolu o rovnodennosti dali kafe a probírali jsme, jak ti narovnat kudrny.“

Prsty jsem přejížděla po záznamníku a koutky úst se mi zkroutily v úsměvu. Na starého chlapa byl fajn. Tehdy mi samozřejmě každý nad třicet připadal starý.

Nickův vzkaz byl na záznamníku jediný, a tak jsem vyťukala číslo Vlkodlaků a se sluchátkem v ruce jsem pochodovala sem a tam po pokoji. Telefon zvonil a já se škubala za triko. Po útěku před dlaky jsem potřebovala sprchu.

Ozvalo se cvaknutí a hluboký hlas téměř zavrčel: „Haló? Tady Vlkodlaci.“

„Trenére!“ zvolala jsem, když jsem poznala dlakův hlas. „Mám dobré zprávy.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Kdo je to?“ zeptal se. „Odkud máte tohle číslo?“

Zírala jsem. „Tady Rachel Morganová,“ řekla jsem pomalu. „Z Upírské čarodějné.“

Odvrátil se od telefonu a křikl: „Který z vás psů si objednal eskortní službu? Jste atleti, proboha. Nedokážete si čapnout nějakou čubku bez placení?“

„Počkejte!“ řekla jsem, než mohl zavěsit. „Najal jste si mě, abych vám našla maskota.“

„Ach!“ Odmlčel se a já uslyšela v pozadí válečný pokřik. „Jasně.“

Na okamžik mě napadlo, jestli by změna názvu firmy stála za povyk, který by Ivy spustila. Přece jen pořídila tisíc elegantních černých navštívenek, celostránkovou reklamu v telefonním seznamu a dva obrovské hrnky s naším jménem vyvedeným zlatým písmem. Ne, na změnu názvu určitě nepřistoupí.

„Mám vaši rybu,“ řekla jsem, když jsem se vrátila do přítomnosti. „Kdy si pro ni můžete přijet?“

„Hm,“ zamumlal trenér. „Nikdo vám nevolal?“

Svaly na tváři mi ochably. „Ne.“

„Jeden z kluků naši holku odnesl, aby mohl vyčistit akvárko, a nikomu to neřekl,“ vysvětlil. „Nikdy nikam nezmizela.“

Holku? napadlo mě. Je ženského pohlaví? Jak to ví? Pak jsem se rozzlobila. Vloupala jsem se do kanceláře dlaka pro nic za nic? „Ne,“ řekla jsem chladně. „Nikdo mi nevolal.“

„Hm. Tak to se omlouvám. Ale díky za pomoc.“

„Počkat! Okamžíček,“ vykřikla jsem, protože jsem vycítila, že se chystá zavěsit. „Plánovala jsem to tři dny. Riskovala jsem život!“

„A my si toho ceníme…“ začal trenér.

Vztekle jsem se otočila a okny ve výšce ramen jsem se zadívala do zahrady a na sluncem ozářené náhrobky. „Myslím, že ne, trenére. Mluvím o kulkách!“

„Ale ona se nikdy neztratila,“ trval na svém trenér. „Nemáte naši rybu. Promiňte.“

„Omluvou se dlaků, kteří po mně jdou, nezbavím.“ Zuřivě jsem pochodovala kolem konferenčního stolku.

„Podívejte,“ řekl. „Pošlu vám lístky na příští exhibici.“

„Lístky!“ vykřikla jsem šokovaně. „Za to, že jsem se vloupala do kanceláře pana Raye?“

„Simona Raye?“ řekl trenér. „Vy jste se vloupala do kanceláře Simona Raye? Zatraceně, tak to je blbé. Mějte se.“

„Ne, počkejte!“ vykřikla jsem, ale v telefonu mezitím cvaklo. Zírala jsem na hučící sluchátko. Copak neví, kdo jsem? Copak neví, že je můžu proklít, aby se jim lámaly pálky a nikdo už nechytil ani míček? Copak si opravdu mysleli, že nic neudělám, když mi dluží nájemné?

Bezmocně jsem se zhroutila do Ivyina šedého semišového křesla. „Jo, jasně,“ řekla jsem tiše. Bezkontaktní čáry vyžadují hůlku. Školné na vyšší střední nepokrývalo výrobu hůlek, jen přípravu lektvarů a amuletů. Neměla jsem dost zkušeností a ani recept na to, abych vyrobila něco podobně komplikovaného. Asi přece jen věděli, kdo jsem.

Z kuchyně se ozvalo zašoupání bot na linoleu a já pohlédla do chodby. Bezva. Glenn všechno slyšel. Zahanbeně jsem se zvedla z křesla. Odněkud ty peníze získám. Měla jsem ještě týden.

Když jsem vešla do kuchyně, Glenn se otočil. Stál vedle kanystru s rybou, která mi teď byla naprosto k ničemu. Možná bych ji mohla prodat. Odložila jsem telefon vedle Ivyina počítače a vydala se ke dřezu. „Můžete se posadit, detektive Eddene. Ještě se chvíli zdržíme.“

„Jsem Glenn,“ řekl škrobeně. „Pravidla FIK zakazují, aby příbuzní pracovali na stejném oddělení, takže si to nechte pro sebe. A do bytu pana Smathera půjdeme hned.“

Posměšně jsem se zasmála. „Váš táta rád obchází zákony, že jo?“

Zamračil se. „Ano, madam.“

„Do Danova bytu zaskočíme, až Sára Jane skončí v práci.“ Svěsila jsem ramena. Na Glenna jsem naštvaná nebyla. „Podívejte,“ řekla jsem, protože jsem nechtěla, aby ho tu Ivy našla, až budu ve sprše. „Co kdybyste jel domů a setkal se tady se mnou v sedm třicet?“

„Radši bych zůstal.“ Podrbal si růžový šrám pod řemínkem hodinek.

„Jasně,“ řekla jsem kysele. „Jak chcete. Ale já si dám sprchu.“ Očividně se obával, že půjdu bez něj. A po právu. Naklonila jsem se přes dřez k oknu a křikla do bujné, skřítky pěstěné zahrady: „Jenksi!“

Podle toho, jak rychle vlétl dovnitř dírou v síťce proti hmyzu, bych se vsadila, že nás špehoval. „Volala jste, smradlavá princezno?“ řekl a posadil se na parapet vedle Pana Ryby.

Unaveně jsem na něj pohlédla. „Ukážeš Glennovi zahradu, zatímco se budu sprchovat?“

Jenks mával křídly tak rychle, až z nich zůstala jen šmouha. „Jo,“ řekl a začal létat v širokých, obezřetných kruzích okolo Glennovy hlavy. „Budu mu dělat chůvu. Tak pojď, kotě. Pěkně tě tu provedu. A začneme hřbitovem.“

„Jenksi,“ varovala jsem ho. Zakřenil se a švihácky si hodil do očí blonďatou ofinu.

„Tudy, Glenne,“ řekl a vletěl do chodby. Glenn ho následoval, ale neměl z toho vůbec radost.

Uslyšela jsem bouchnout zadní dveře a vyklonila jsem se z okna. „Jenksi?“

„Co?“ Skřítek se vrátil zpět k oknu a podrážděně svraštil obličej.

Zamyšleně jsem si založila paže na hrudi. „Až budeš mít čas, přinesl bys mi listí divizny a květy netýkavky? A máme na zahradě ještě nějaké kvetoucí pampelišky?“

„Pampelišky?“ Překvapeně o několik centimetrů klesl a hlasitě plácal křídly. „Nějak měkneš! Vyrobíš mu talisman proti svědění, co?“

Vyklonila jsem se ven a zadívala se na Glenna, který stál ztuhle pod dubem a drbal se na krku. Vypadal uboze a já mám pro ubožáky slabost, jak mi Jenks neustále opakuje. „Prostě mi to přines, dobře?“

„Jasně,“ řekl. „Takhle nám k ničemu nebude, co?“

Spolkla jsem smích, Jenks vylétl z okna a připojil se ke Glennovi. Když mu skřítek přistál na rameni, Glenn překvapeně vyskočil. „Hej, Glenne,“ řekl Jenks hlasitě. „Zamiřte k těm žlutým květinám za sochou anděla. Chci vás ukázat zbytku dětí. Ještě nikdy neviděly důstojníka FIK.“

Pousmála jsem se. Pokud se Ivy vrátí domů dřív, s Jenksem bude Glenn v bezpečí. Ivy si žárlivě střeží soukromí a nenávidí překvapení, obzvláště ta v uniformě FIK. A skutečnost, že Glenn je Eddenův syn, taky nepomůže. Byla ochotná nechat starou nevraživost být, ale kdyby nabyla dojmu, že ohrozil její území, nezaváhala by a něco by s tím udělala. Díky zvláštnímu politickému statutu budoucí nemrtvé upírky jí procházely věci, za které bych já skončila v cele IBA.

Odvrátila jsem se a zadívala se na rybu. „Co s tebou – Bobe?“ řekla jsem a povzdychla si. Do kanceláře pana Raye se s ním nevrátím, ale nemohla jsem ho nechat v kanystru. Otevřela jsem víčko a uviděla, jak zoufale nadouvá žábra a leží skoro na boku. Napadlo mě, že bych ho mohla strčit do vany.

S kanystrem v ruce jsem zamířila do Ivyiny koupelny. „Vítej doma, Bobe,“ zamumlala jsem a vylila obsah kanystru do Ivyiny černé zahradní vany. Ryba sebou začala v několika centimetrech vody mrskat. Rychle jsem otočila kohoutky a chvíli si s nimi hrála, aby voda měla pokojovou teplotu. Za chvíli už Bob plaval v klidných, ladných kruzích. Zastavila jsem vodu a počkala, až doteče a hladina se uklidní. Byl opravdu pěkný a na pozadí černého porcelánu se působivě vyjímal: měl stříbrnou barvu, dlouhé, krémově bílé ploutve a jeden bok mu zdobilo černé kolečko, které vypadalo jako obrácený úplněk. Ponořila jsem prsty do vody a Bob uprchl na opačnou stranu vany.

Nechala jsem ho být, prošla chodbou do vlastní koupelny, vytáhla ze sušičky čisté oblečení a pustila sprchu. Zatímco jsem čekala, až se voda zahřeje, snažila jsem se rozplést uzlíky ve vlasech a pohled mi přitom padl na tři rajčata, která zrála na okenním parapetu. Trhla jsem sebou a byla jsem ráda, že je neviděl Glenn. Dala mi je jedna skřítka za to, že jsem ji propašovala přes město, když prchala před nechtěným manželstvím. A přestože už rajčata nebyla nelegální, považovalo se za nezdvořilé vystavovat je na odiv před lidmi.

Bylo tomu už víc než čtyřicet let, co čtvrtinu lidské populace vyhladil virus, který unikl z armádní laboratoře a spontánně se nalepil na slabinu v biogeneticky upraveném rajčeti. Odeslali ho dřív, než to někdo zjistil – virus překročil oceán stejně snadno jako mezinárodní turista – a nastoupil Zvrat.

Na inderlanďany, kteří do té doby ukrývali svoji identitu, působil virus rozdílně. Čarodějové, nemrtví upíři a menší rasy jako skřítkové nebo víly nebyli zasaženi vůbec. Dlaci, živí upíři, leprikóni a podobná stvoření dostali jen chřipku. Lidé umírali houfně a vzali s sebou i elfy, kteří rozmnožovali své řady míšením s lidmi, což se obrátilo proti nim.

Spojené státy by následovaly země třetího světa a upadly by do naprostého chaosu, kdyby inderlanďané nezakročili, nezastavili šíření viru, nepálili mrtvé a neudrželi civilizaci v chodu, dokud zbytky lidstva nepřestaly truchlit. Díky imunitě vůči viru bylo naše tajemství na pokraji prozrazení, když tu charismatický živý upír jménem Rynn Cormel poukázal na to, že dohromady se počtem vyrovnáme lidem. Rozhodnutí vystoupit na veřejnost a žít otevřeně mezi lidmi, za něž jsme se kvůli bezpečí tak dlouho vydávali, bylo téměř jednohlasné.

Celé události se začalo říkat Zvrat a následovaly po ní tři hrůzné roky. Lidstvo obrátilo strach z nás proti bioinženýrům, kteří Zvrat přežili, a postavilo je před soud, který legalizoval jejich vraždu. Ale lidé zašli ještě dál a postavili mimo zákon všechny geneticky upravené produkty i vědu, jež je stvořila. Což přivodilo druhou, pomalejší vlnu úmrtí, neboť znovu začaly bujet staré nemoci jako Alzheimer a rakovina, protože léky proti nim přestaly existovat. Lidé na rajčata stále pohlížejí, jako by byla jedovatá, přestože virus už dávno vymizel. Když si je sami nevypěstujete, musíte si pro ně zajít do zvláštního obchodu.

Hleděla jsem na rudý plod, na kterém se srážela pára ze sprchy, a mračila jsem se. Kdybych byla chytrá, odnesla bych rajče do kuchyně a ukázala ho Glennovi, abych zjistila, jak bude reagovat u Piscaryho. Vzít člověka do inderlandské restaurace nebylo nejchytřejší. Pokud udělá scénu, nejenže nezískáme žádné informace, ale mohli by nás vykázat nebo ještě hůř.

Odhadla jsem, že voda už bude dost horká, a vstoupila jsem s tichým „au, au, au“ do sprchy. O dvacet minut později jsem stála zabalená ve velkém růžovém ručníku před ošklivým toaletním stolkem z překližky, který měl na desce rozestavěných asi tucet lahviček s parfémy. Za rámem zrcadla vězela rozmazaná fotka maskota Vlkodlaků. Rozhodně vypadal jako Bob.

Oknem se dovnitř nesl veselý křik skřítkovských dětí a zlepšoval mi náladu. Jen málo skřítků dokáže ve městě vychovat rodinu. Jenks byl silnější, než si většina lidí myslela. Zabíjel, aby si udržel zahradu a jeho děti neumřely hlady. Bylo fajn slyšet jejich veselý povyk: byly to zvuky rodiny a bezpečí.

„Která vůně to byla?“ zamumlala jsem, držela jsem ruku nad parfémy a vzpomínala, se kterým právě s Ivy experimentujeme. Čas od času mi bez komentáře přinesla další lahvičku, když našla něco nového, co bych mohla vyzkoušet.

Zvedla jsem flakón, ale vzápětí mi vypadl z ruky, když mi Jenks do ucha řekl: „Tahle ne.“

„Jenksi!“ Přidržela jsem si ručník a otočila se. „Vypadni, k čertu, z mého pokoje!“

Chňapla jsem po něm, ale odlétl dozadu. Jeho úsměv se rozšířil, když jsem náhodou odhalila nohu. Se smíchem prolétl okolo mě a přistál na lahvičce. „Tahle funguje docela dobře,“ řekl. „A až Ivy povíš, že jdeš zase po Trentovi, budeš potřebovat veškerou pomoc.“

Zamračila jsem se a natáhla se po flakónku. Se šuměním křídel vzlétl a skřítkovský prášek vnesl mezi třpytivé lahvičky sluneční paprsky. „Díky,“ řekla jsem mrzutě, protože jsem věděla, že má lepší nos než já. „Teď vypadni. Ne, počkej.“ Zastavil se u malého vitrážového okna a já si přísahala, že díru v síťce proti hmyzu zašiju. „Kdo hlídá Glenna?“

Jenks přímo zářil otcovskou pýchou. „Jax. Jsou v zahradě. Glenn střílí gumičkou třešňové pecky a děti se je snaží chytit, než dopadnou na zem.“

Byla jsem tak překvapená, že jsem skoro dokázala ignorovat to, že mi z mokrých vlasů kape voda a na sobě nemám nic než ručník. „Hraje si s tvými dětmi?“

„Jo. Není tak špatný – když ho líp poznáš.“ Jenks prolétl dírou v síťce. „Za pět minut ho pošlu dovnitř, dobře?“ zavolal.

„Za deset,“ řekla jsem tiše, ale už byl pryč. Podmračeně jsem okno zavřela a dvakrát si ověřila, že přes závěsy není vidět. Pak jsem vzala lahvičku, kterou Jenks navrhl, a navoněla se. Pokoj prostoupila vůně skořice. S Ivy jsme se už tři měsíce snažily najít parfém, který by překryl její pach na mém těle. Tato vůně patřila k lepším.

Nemrtví i živí upíři se řídí instinkty, které spouští feromony a pach, a jsou tak ještě víc obětí svých hormonů než puberťáci. Vydávají nezjistitelný pach, který ulpí všude, kde se zdržují, a vytváří pachovou stopu, co ostatním upírům jasně říká, že se jedná o zabrané teritorium a mají si dát zpátečku. Ivy mi jednou řekla, že jde o způsob, jak prodloužit život stínu, protože pach varuje ostatní upíry před pytlačením. Já sice její stín nejsem, ale její pach na mně stejně ulpívá. Podstatou je, že naše smíšené pachy působí jako krvavé afrodisiakum a pro Ivy je tak těžší ovládnout instinkty, i když je nepraktikující upír.

Jedna z mála věcí, kvůli nimž se s Nickem hádáme, je, proč ji vlastně toleruju, když neustále ohrožuje moji svobodnou vůli a kdykoli může zapomenout na slib abstinence a napadnout mě. Kdyby to udělala, nedokázala bych se ubránit. Pravda ale je, že se Ivy považuje za moji přítelkyni, a co víc, popustila uzdu emocím a dovolila, abych se i já stala její přítelkyní. Je to opojná čest. Byla nejlepší agentkou, jakou jsem kdy poznala, a mně stále lichotí, že opustila úžasnou kariéru v IBA, aby pracovala se mnou a chránila mi zadek.

Ivy je majetnická, panovačná a nevypočitatelná. Také má nejsilnější vůli ze všech lidí, které znám, neustále svádí bitvu sama se sebou, a pokud zvítězí, připraví se o život po smrti. A je připravena zabíjet, aby mě ochránila, protože ji považuju za přítelkyni. Bože, jak bych se mohla k něčemu takovému obrátit zády?

Až na okamžiky, kdy jsme samy a ona se může bez obav uvolnit, se chová chladně a škrobeně nebo uplatňuje klasickou upírskou sexuální dominanci, což je, jak jsem zjistila, její způsob, jak se odloučit od svých pocitů. Obává se, že když jim jen trochu povolí uzdu, ztratí sebekontrolu. Myslím, že se snaží zachovat si zdravý rozum tím, že žije skrze mě, co se potácí životem, a užívá si nadšení, které projevuju, kdykoli najdu ve výprodeji úžasné rudé boty na podpatku nebo se naučím čarám, co dokáží složit darebáka na lopatky. Přejížděla jsem prsty po flakóncích s parfémy, které mi koupila, přemýšlela jsem, jestli Nick nemá náhodou pravdu a náš zvláštní vztah se nemění v něco, po čem jsem rozhodně netoužila.

Rychle jsem se oblékla a vrátila se do kuchyně. Podle hodin nad dřezem se blížila čtvrtá. Měla jsem spoustu času na to, abych namíchala Glennovi lektvar, než budeme muset jít.

Zpod pultu jsem vytáhla knihu zaklínadel a posadila se na obvyklé místo u Ivyina starožitného stolu. S pocitem uspokojení jsem zažloutlý svazek otevřela. Oknem vál dovnitř studený vánek a sliboval chladnou noc. Milovala jsem to tu, pracovat ve své krásné kuchyni obklopená svěcenou půdou, v bezpečí před vším ošklivým.

Zaklínadlo proti svědění jsem našla snadno, stránka měla oslí ucho a byla něčím pokapaná. Nechala jsem knihu otevřenou, vstala jsem a vytáhla nejmenší měděný kotlík a keramické lžíce. Stávalo se jen vzácně, že člověk přijal amulet, ale když Glenn uvidí, jak ho vyrábím, možná to udělá. Jeho táta si ode mě jednou vzal amulet proti bolesti.

Právě jsem odměřovala pramenitou vodu, když se na zadních schodech ozvalo zašoupání. „Haló? Slečno Morganová?“ zavolal Glenn, zaklepal a otevřel dveře. „Jenks říkal, že můžu dovnitř.“

Nevzhlédla jsem od odměrky. „V kuchyni,“ řekla jsem hlasitě.

Glenn opatrně vešel. Změřil si mě pohledem, od chlupatých růžových pantoflí přes černé silonky, černou minisukni a červenou blůzku k černé stuze, kterou jsem si stáhla vlhké vlasy. Pokud jsem se měla znovu sejít se Sárou Jane, chtěla jsem vypadat hezky.

Glenn nesl v rukou lístky divizny, květy pampelišek a netýkavek. Působil ztuhle a zahanbeně. „Jenks – skřítek – říkal, že chcete tohle, madam.“

Kývla jsem na pult. „Položte to sem. Díky. Sedněte si.“

Rychle a formálně prošel místností a odložil rostlinky na pult. Na okamžik zaváhal, pak vytáhl Ivyinu židli a posadil se. Neměl na sobě sako a podpažní pouzdro s pistolí tak vypadalo nápadně a útočně. Kravatu však měl povolenou a horní knoflík škrobené košile rozepnutý, takže ukazoval náznak tmavých chlupů na hrudi.

„Kde máte sako?“ zeptala jsem se lehce, abych zjistila, jakou má náladu.

„Děti…“ zaváhal. „Skřítci si z něj udělali pevnost.“

„Ach.“ Skryla jsem úsměv a prohrabala poličku s kořením, abych našla lahvičku se šťávou z vlaštovičníku. Jenksova schopnost být osinou v zadku byla nepřímo úměrná jeho velikosti. Stejně tak jeho věrnost a přátelství. Glenn si Jenkse očividně získal. Podívejme na to!

Uspokojilo mě, že mě nechtěl svou zbraní zastrašit, přilila jsem trochu vlaštovičníku a zamíchala vodu keramickou lžící, abych z ní dostala poslední zbytky lepkavé hmoty. Rozhostilo se nepříjemné ticho, které ještě zdůraznilo zahučení zapalovaného plynu. Cítila jsem, jak hledí na můj náramek. Dřevěné amulety na něm tiše chrastily. Funkce krucifixu byla jasná, ale aby zjistil, k čemu slouží ostatní, musel by se zeptat. Měla jsem jen mizerné tři – mé staré talismany shořely, když Trentova bomba zabila v autě svědka, který je měl u sebe.

Směs na sporáku začala kouřit a Glenn pořád neřekl ani slovo. „Ták,“ protáhla jsem. „Jste u FIK dlouho?“

„Ano, madam.“ Krátká odpověď, rezervovaná a blahosklonná zároveň.

„Můžete přestat s tou madam? Jsem Rachel.“

„Ano, madam.“

Ó, pomyslela jsem si, čeká nás zábavný večer. Nevrle jsem sebrala lístky divizny. Hodila jsem je do zašlého hmoždíře a pustila se do drcení větší silou, než bylo nutné. Vzniklou kaši jsem na chvíli namočila do směsi. Proč se obtěžuju s výrobou amuletu? Stejně ho nepoužije.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodný, zlý a nemrtvý.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.