Rob Thurman v nakladatelství

FANTOM Print

V temnotě

Měsíční svit

Běsnění

Přání smrti

Mršina

Blackout *

* Připravujeme

Mršina

Rob Thurman

FANTOM Print

Copyright © 2010 Robyn Thurman

Translation © Anna Janovská

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-143-3

ISBN 978-80-7398-487-8 ePub

ISBN 978-80-7398-488-5 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno mým fanouškům, kteří jsou všichni do jednoho fantastičtí.
A také Kalovi, Nikovi, Robinovi a celé tlupě
– už bylo načase, abyste si udělali prázdniny.
Jedeme na výlet!

Poděkování

Mé mamince, která mi navrhla, abych si splnila dávný sen a zkusila psát. Pokud se stanu obětí uměleckého darwinismu, může za to ona. Také děkuji veterinářce Lise Powellové za neocenitelnou pomoc při řešení otázek spojených s psími a vlkodlačími nemocemi a za to, že celá léta skvěle léčí mou vlastní smečku; Shannon – nejlepší kamarádce a neoficiální fotografce noci, za niž bych se asi měla stydět… kdybych si něco pamatovala; mé trpělivé redaktorce Anne Sowardsové; vždy neomylné Cam Duftyové, která mi velice chybí; Brianu McKayovi (nindžovi temného umění propagace); Jeffu Thurmanovi z Federal Bureau of Investigation za obvyklé rady ohledně zbraní; jedinečnému týmu pro umění a design Chrise McGratha (uměleckého boha) a Raye Lundgrena; Lucienne Driverové, která mne pokaždé mile překvapí; skvělým a dlouholetým přátelům Michelovi a Saře; a Maře – dál mi posílej knihy. A v neposlední řadě Tashe – udělala jsi mi ze života peklo, ale každá minuta stála za to. Vždycky mi budeš chybět.

„Vlk bude pobývat s beránkem, levhart s kůzletem odpočívat. Tele a lvíče i žírný dobytek budou spolu a malý hoch je bude vodit.“

– Izaiáš 11:5

„Blbost.“

– Vlk

1
Kal

Před šesti měsíci jsem umřel.

To zní dramaticky, co? Umřel jsem.

Až na to, že jsem neumřel. Ne doopravdy.

Ležel jsem na koberci v našem bytě v kaluži krve tak velké, že by ji žádný čisticí prostředek na koberce nezvládl. Kalnýma a prázdnýma očima jsem zíral na strop. V ruce jsem držel pistoli, ale nebyla mi moc k užitku navzdory tomu, že všude kolem mě ležely mrtvé stvůry. Rád bych si myslel, že jsem jich několik vzal s sebou.

Já jsem to samozřejmě neviděl, ale tak si to představuju… trochu mi pomohlo to, že můj bratr Niko vzal nůž, rozpáral koberec na kousíčky a vyhodil je na chodbu. Navíc už jsem viděl pár mrtvých lidí, a to mi pomohlo zase s vykreslením detailů. Dokázal jsem si to představit docela živě, i když jsem to neviděl.

Jenže Niko ano.

Teď je o šest měsíců později a můj bratr mi pořád ještě nechce říct, jestli jsem se s popisem trefil. Myslím, že kdyby o tom začal mluvit, vzpomínky na iluzi způsobenou hypnózou by opět ožily a nabyly na intenzitě. Věděl jsem, že pro něj to tehdy bylo naprosto skutečné, a dokonce i teď, po půl roce, se na mě občas podívá tak, jako by nevěřil, že jsem opravdu naživu.

Škoda, že na mladší bratry, kteří jsou zároveň poloviční stvůry, se nevztahuje pojistné krytí výdajů za psychiatrickou péči. Když se to tak vezme, pro Nika je to pěkně nefér. Vedle našeho života plného různých „věcí“ vypadají horory jako kreslené pohádky. Ale copak vám někdo dá slevu kvůli démonům?

Ve skutečnosti jsem však neumřel a Niko musel celých šest měsíců každé ráno čelit zaschlé pastě v umyvadle, mokrému ručníku na podlaze, špinavému nádobí na kuchyňské lince a oblečení poházenému od mého pokoje až do koupelny. Proto si myslím, že ošklivé vzpomínky pomalu blednou. Musí to pro něj být obrovská úleva, protože si ani nestěžuje na moje lajdáctví. Prostě vždycky umyje umyvadlo, pověsí ručník, opláchne nádobí, hodí mi oblečení zpátky do pokoje a zavře za ním dveře. Pro něj je to úleva, ale mně to trochu nahání strach, protože tohle není Nik – rozhodně ne Nik ve formě.

Niko mě vychoval a celou dobu mě sekýroval. No dobře, trochu přeháním, ale ne moc. Seber si oblečení, udělej si úkoly, přestaň si na ruku psát taháky, sněz tu zeleninu, přestaň se snažit přes rušený signál koukat na porno. Teď už je mi přes dvacet, takže je to trochu jiné. Uběhni osm ranních kilometrů. Odpoledne dvě hodiny trénuj. V Přehledu mytologických stvoření si nastuduj, jak s pomocí H zabít F. Přestaň se snažit přes rušený signál koukat na porno.

Některé věci se nemění – a kanály s pornem jsou drahé.

Niko za šest měsíců ušel dlouhou cestu, ačkoliv se po celou tu dobu každou noc vzbudil a šel ke dveřím mého pokoje, aby se ujistil, že to není sen a jsem naživu. Ne, že bych ho při něčem takovém přistihl – to ani nebylo třeba. Věděl jsem to.

Iluze spočívala v tom, že mě bratr viděl mrtvého. Skutečnost je, že kdyby iluze byla pravdivá, bratr by roztrhal celý svět na kousky.

Proto mě nepřekvapovalo, že tam každou noc stál. Vychoval mě a byl se mnou po celý můj život. Znám ho dobře; vím, kde bych stál já, kdyby to bylo naopak. A pak jsem se jednoho rána probudil a věděl jsem, že té noci u mých dveří na hlídce nebyl. Jak jsem to věděl? Úplně stejně. Prostě jsem to věděl.

Potvrdilo se mi to, když jsem vyšel z pokoje. Zíval jsem a protahoval se, když vtom jsem se setkal s jeho zamračeným obličejem. „Za prvé,“ – Niko zvedl prst – „seber si své oblečení. Nejsem tvoje služka. Jak se to pozná? Pokojská tě nedokáže zabít ponožkou. Já ano. Za druhé,“ – zvedl druhý prst – „zubní pasta, ručník, nádobí.“

„To všechno pod bodem dva?“ zamumlal jsem a sehnul se, abych z podlahy zvedl tričko.

„Kdybych to rozdělil, strávili bychom tu celý den. Někteří z nás mají práci,“ odpověděl. „Za třetí, odpojil jsem kabelovku. Jednou si tím zkazíš oči, a pokud bys se stvůrami bojoval s brýlemi jako dna od půllitrů, nemusel bys uspět.“

„Nehledě na to, že bych byl zatraceně sexy.“ Zazubil jsem se a schoval si ponožky pod tričko, jenže možná ne tak nenuceně, jak jsem si myslel. Ponožkami mi vyhrožuje často, to ale neznamená, že hrozbu jednoho dne nesplní.

„Za čtvrté: přestaň mi způsobovat nevolnost tím, co považuješ za pohotovou odpověď.“ Postavil se. Tmavě blond vlasy měl svázané do copu, který mu dosahoval jen několik centimetrů pod ramena – nebylo to až do pasu jako kdysi, ale pomalu se to blížilo. Paže s olivovou pletí měl založené na hrudi a na sobě měl šedé tričko – není to samozřejmě obyčejné tričko, ale utkané z vlny nejlepších nindžovských ovcí, tím jsem si jistý. Ne že by Nik byl vlk v rouše beránčím. Je to šavlozubý tygr v rouše beránčím; Tyranosaurus rex, ovšem takový, který vidí i pohybující se předměty. Já mám polovinu genů stvoření tak zákeřných a zlovolně vražedných, že se jich bál celý nadpřirozený svět, a přece mi bratr, čistokrevný člověk, nakope zadek, kdykoli se mu zachce.

Hurá!

„Žádný číslo pět nebude?“ zeptal jsem se a sebral z podlahy seprané džíny.

Jeho šedé oči stejné barvy jako moje – alespoň to máme od naší whisky milující matky oba – se zúžily. „Za páté: posledních šest měsíců jsi byl to nejotravnější stvoření na světě.“ Šedé oči se zaleskly a přes rty mu přelétlo to, co se dá u Nika považovat za úsměv. „Děkuju.“

Dřív jsem často myslel na to, že by mu možná bylo líp, kdyby pro mě těch šest měsíců opravdu truchlil, kdyby iluze byla skutečná, kdybych doopravdy umřel. Ale teď ne. Mí brutální a vražední příbuzní jsou všichni mrtví – doufejme. Konečně – po tom, co jsme před nimi celý život utíkali. Jsou pryč. Už žádný život na útěku. Už žádný strach z toho, že zabijí všechny, na nichž mi záleží. Už žádná možnost, že mě z tohoto světa odtáhnou někam, kde bude smrt vypadat stejně radostně a vesele jako poník na vašich šestých narozeninách.

Minulost je pryč. Teď mám téměř všechno, o čem jsem si myslel, že nikdy mít nebudu. Mám dvě práce: dělám v baru a pro legraci a peníze nakopávám zadek nadpřirozeným stvůrám. Mám přátele. Já, který jsem byl nejmíň tři čtvrtiny života korunovaný pan Nespolečenský. Dokonce mívám skoro pravidelný sex. Život je tak snesitelný, jak jen může být.

Ne snesitelný. Ve skutečnosti je bezva. Život je bezva, věřte tomu, nebo ne. Jsem teď jiný člověk – tedy jiný hybrid člověka a stvůry. To je jedno. Rozhodně jsem se změnil. Už nejsem mrzutý a nevrlý, věčně naštvaný a cynický. Už nejsem dítě z reklamy na antidepresiva. Už si nemyslím, že mi vesmír jde po krku. Všechno je v pohodě.

To jsem si myslel dneska ráno.

* * *

„Sráči.“ Nakopl jsem nemrtvého do žeber. Teď už sice bylo po něm, ale kopl jsem do něj znovu. Pravda, nemělo to význam, ale mně to bylo jedno – aspoň mi bylo líp. Nemohl jsem se víc mýlit; vesmír mi jde po krku – jako vždycky. Přijdu pozdě do baru, musel jsem nakopat jeden nadpřirozený zadek, aniž bych za to dostal zaplaceno, a od vlkodlačí přítelkyně s přidanou hodnotou Dalily nejspíš chytnu psí hlístice.

Když už tak mluvíme o vlcích, mířil jsem glockem na vlka nalevo a desert eaglem na toho před sebou. Nemohl jsem uvěřit, že mě napadli v Central Parku… i když byla tma. To je teritorium bažináčů. Jasně, nemrtví jsou hloupí. Vypadají sice jako lidi v rozkladu – přírodní kamufláž – a pobrali asi tolik inteligence jako rváči z prvního stupně základky, ale mají výdrž jako švábi. Jsou to houževnaté mrchy, ale mají dost rozumu na to, aby se vyhýbali bažináčům. Nemrtví jsou o několik příček – sakra, tak o půl žebříku – níž než bažináči.

„Kdo dostal tenhle bezva nápad?“ zavrčel jsem. „Někdo chytrej jako ghúl?“ Znovu jsem kopl do mrtvoly. Nemrtví (ani ghúlové, když o tom hovoříme) nikdy nebyli lidmi – i přes to, co tvrdí mytologie. „Nebo to byl někdo z vás vořechů? Čekal bych, že Klan už bude o mně a mým bráchovi vědět svoje.“ A pokud jde o bažináče – vlk ho nepřemůže, dokáže mu ale utéct.

Klan je vlkodlačí verze mafie – stačí jen líbání prstenu vyměnit za očichávání zadku. Měli jsme s nimi jednu nebo dvě neshody. Na druhou stranu, několik členů Klanu jsme si najali jako bodyguardy. A pak je tu samozřejmě moje příležitostná přítelkyně, ačkoli o tom se moc neví. Někteří alfové si jako sexuální otroky drží inkuby nebo sukuby, jenže pro vlkodlaka ve skutečnosti není nikdo dost dobrý – kromě dalšího vlkodlaka. V tomhle jsou zatraceně ortodoxní, a protože já se narodil jako napůl ovce (člověk) a napůl Ólfi (nečistá noční můra z počátků věků – zkuste to vmáčknout na cedulku se jménem), moc se jim nehodím. A vzhledem k tomu, že vlkodlaci – opakuju, bez ohledu na to, co říká mytologie – se rodí, nevznikají kousnutím, tak nikdy dost dobrý nebudu.

„Víte přece, vy očuchávači koulí, kdo jsem, ne?“ Mávnul jsem glockem na toho nalevo. „Ty. Mluv. Haf, haf. Co si sakra myslíte, že děláte?“

Nejsem tak domýšlivý, abych si myslel, že každý vlk ve městě má doma na stěně mou fotku s velkým srdíčkem. Možná tak v záchodové míse, aby na ni mohli močit. Jenže i když možná všichni nevědí, jak vypadám, rozhodně mě poznají po čichu. Ti mají ale štěstí – jako jedni z mála v mém pachu dokážou rozpoznat ólfí stopu – to umí psi, vlkodlaci a trolové. Ve městě není vlk, který by na první očichání nevěděl, kdo jsem: napůl ólfí stvůra.

Lidi dětem vyprávějí o bubákovi pod postelí, který vás uprostřed noci chytí za nohu a vybafne na vás. Nadpřirozená stvoření mrňatům vykládají o Ólfi. Uprostřed noci vás chytí za nohu, stáhne vás pod postel, jednou rukou s dlouhými drápy vás vykuchá a druhou vám vydloubne oči. Vypadám sice jako člověk, ale vlkovi páchnu jako temnota pod postelí.

Bubák na miliontou; strašidlo pro stvůry. A teď na mě útočí jeden nemrtvý a dva vlci? Nejlepší cesta, jak obskočit poslední nohu. Jenže ať si myslí, co chtějí, není to kvůli mým ólfím genům. Na tohle totiž stačí být nevrlý a dobré zbraně. Nejsem to monstrum, které ve mně cítí. Možná nejsem tak docela člověk, ale taky nejsem zuřící maniakální zabiják.

Zuřivost je příliš namáhavá.

Přitlačil jsem prst na spoušti glocku. „Nic neslyším. Měl jsem dobrou náladu, cítil jsem se v jednotě s podělaným vesmírem, plnej štěstí a radosti a tak dál, a vy jste to všechno zničili. Jestli nechceš, abych ti ukázal svoji dobrou mušku tím, že tě vykastruju, měl bys radši mluvit. Hned.“

Byl to vlk z dobrého chovu – podle toho, co jsem viděl, neměl žádné zvláštnosti jako chlupaté uši, vlčí oči nebo křivou čelist se zuby jako drtič odpadků. Normální člověk (slepý, hluchý a hloupý) by v něm viděl jen jiného člověka – dokud by se neproměnil. Jenže tohle nebyl normální člověk. Mohl se změnit z člověka na zvíře za zatraceně kratší dobu než minutu. Já v tom ale neviděl rozdíl. Mohl na sobě klidně mít tolik oblečení od Abercrombie&Fitch, kolik chtěl, mohl si na hlavě vyrobit falešný rozcuch a na nose mít retro brýle. Mohl na sebe vylít litr Axe; reklamy stejně lžou. Nehonil ho dav nadržených holek a já pod tím vším stejně pořád cítil Vlka.

Vlčí pach je lepší, věřte mi. Můj napůl ólfí čich ani zdaleka nedosahuje kvalit vlčího, ať už jde o vlkodlaka nebo obyčejného vlka. Tahle kolínská mi prostě neseděla – tolik, že jsem kýchl, omylem stiskl spoušť glocku a výhrůžka se rázem změnila ve skutečnost.

Ouvej.

„Sakra,“ zaklel jsem. „Omlouvám se.“ Nebylo mi líto, že jsem ho střelil. Napadl mě – mohl si za to sám. Ale mrzelo mě, že jsem ho střelil do rozkroku. Předtím jsem jen blufoval. Střelil bych ho i tak, ale ať jsem stvůra, nebo ne, jsou věci, které nedělám ani já, když nemusím. Hlava nebo srdce, to jistě – ale mezi nohy? Musíte se vážně snažit, abyste si vysloužili zásah zrovna tam. Soucitně jsem zamrkal, zatímco on se stočil do klubíčka, okamžitě se proměnil v obrovského vlka a začal výt jako o život.

To samozřejmě znamenalo, že jsem jeho kamarádovi musel střelit jednu do mozku. Žádný parťák – žádný dobrý parťák – by něco takového nenechal jen tak.

Zkusil to. Nepovedlo se.

Bezva. Teď jsem v parku s jedním nemrtvým, mrtvým vlkem v lidské podobě, kterému chybí hodný kus hlavy, a dalším, který úpěnlivě volá maminku. Tedy pokud víte, o co jde – pokud jste nečlověk, nadpřirozená bytost nebo stvůra. Říkejte si tomu, jak chcete.

Jenže normálnímu poldovi, který slyšel vyjícího vlka a vydal se do hlubin parku, místo aby se držel u kraje jako obvykle – takovému poldovi bude můj malý problém připadat spíš jako lidské tělo v rozkladu, čerstvá mrtvola a zatraceně velký zmrzačený pes. To je trojka, jaká ze mě může udělat zvráceného vražedného cvoka roku. A co hůř, zvráceného vražedného cvoka roku se dvěma neoprávněně drženými pistolemi vybavenými nelegálními tlumiči, matně černým bojovým nožem, třemi dalšími noži a několika dalšími překvapeními.

Jedna část mého dědictví – lidská, cikánská polovina – mi říkala naprosto jasně, jak mám v takové situaci zareagovat: utéct. Zkušenosti z nadpřirozeného světa mi napovídaly totéž – ale nejdřív bylo potřeba udělat ještě něco. Poklekl jsem k vlkovi, jehož oblečení původně schválně vypadalo nedbale, zato teď bylo dokonale roztrhané drápy a přeměnou. „Nepředpokládám, že bys mi chtěl říct, proč jste mě vy tři přepadli, ty nádhero bez koulí?“ Jedinou odpovědí mi byly čelisti plné pěny a vyceněné zuby. „Jak chceš.“ Pokrčil jsem rameny. „Za kastraci se obyčejně počítá šedesát babek. Ode mě to máš zdarma.“ Pochybuju, že já bych na jeho místě měl náladu na rozmluvy. Chvíli jsem přemýšlel, že ho zbavím utrpení, ale kruci, mohl si za to sám. Pokoušel se mě zabít. On a ta jeho kolínská.

Co je to vůbec za vlka, že se voní kolínskou? Byl div, že se nezmítal v astmatickém záchvatu. Vlci mají rozhodně lepší čich než Ólfi. Tak proč by… do háje. Existuje jediný důvod, proč by se vlk nastříkal něčím tak silným – snažil se zakrýt pach něčeho… nebo někoho jiného, protože neměl čas nebo chuť si dát sprchu. Uhnul jsem se z dosahu chňapajících čelistí a zhluboka nasál.

Dalila.

Moje vlkodlačice s přidanou hodnotou. Minimálně jednou mi zachránila život. A vím jistě, že mi zachránila zdravý rozum tím, že mi poskytovala skoro pravidelný sex. Dalila je neplodná. Když vám trvá skoro do jednadvaceti (víceméně), než se vám podaří najít někoho, s kým byste mohli spát, aniž byste při tom riskovali, že zplodíte děti, které by neměl rád ani kříženec Vetřelce s Predátorem… no, pak dokážete ocenit skutečné přátelství. To ovšem neznamená, že s Dalilou nejsou potíže. Jí je to ale stejně jedno. Dalila je Dalila – exotická, erotická a predátor do morku kostí. To znamená jediné: Dalila se stará jen o sebe. Tečka. A jestli to vy nedokážete, tak to je teda smůla.

Pro vás.

Jo, moje chlupatá kamarádka na píchání. Nikdy jsem si ani na vteřinu nepomyslel, že jsem v tomto ohledu její jediný a jedinečný. Dá se toho o mně říct hodně, ne všechno dobré a taky nejsem extra chytrý, ale naivní? Zažili jste, že vám namol zpitá matka jako sedmiletému plivla k nohám a řekla, že peklo sice existuje, ale vy jste tak ohavná stvůra, že by vás nechtěli ani tam?

Ne? Hm. Mně tedy ano.

Tohle pěkně rychle vyléčilo jakoukoli naivitu. Vím, že Dalila není ani omylem věrná a milující, a už vůbec nečekám hromadu objímajících se plyšových medvídků a stříbrných balonků ve stylu nehynoucí lásky Romea a Julie. Proč by to dělala? Přátelé s přidanou hodnotou tu hodnotu většinou rozdávají všem okolo. Kdybych já nedisponoval spermatem, které by mohlo mít ničivé následky pro celé lidstvo, taky bych měl oči otevřené pro další příležitosti. Jenže asi by nebylo nejlepší navazovat hovor slovy: „Hele, to je bezva kapela. A jsi neplodná?“

Takže tenhle milovník kolínské může být prostě jeden z jejích dalších „přátel“. Velice žárlivý – anebo jestli přišel na to, kdo jsem, tak přímo bigotní. Dalila má vlastní speciální parfém – sice se po něm nekýchá, ale zato překryje můj ólfí pach – jenže nikdo není dokonalý. Možná jednou nebo dvakrát zapomněla postříkat své doupě v opuštěné škole. Je jí úplně jedno, kdo se to dozví mimo Klan, ale uvnitř Klanu si dává pozor. Dalila má ambice a vůbec by jí nepomohlo, kdyby se vědělo, že dává polovičnímu Ólfi.

A poflakovat se tady kolem, to zase nepomůže mně. Poldové po mně půjdou kvůli vykrádání hrobů a vraždě a PETA1 za týrání zvířat.

Radši bych bral ty poldy.

Ale přes to všechno mi nevadí, jestli je v tom Dalila zapletená. I tak ji mám rád. Prostě… kruci… ji mám rád. Proto, že má ráda ona mě; protože není znechucená mým ólfím pachem ani se ho nebojí. Pro ni jsem prostě chlap… takový, co má po ramena dlouhé černé vlasy, pleť o odstín světlejší než normální člověk, spoustu zbraní a nevymáchanou pusu – jinými slovy, běžný obyvatel New Yorku. A díky tomu, že se tak ke mně chová, rozhodně stojí za to, abych ji měl rád.

Zasunul jsem zbraně do pouzder a popošel do stínu. Neběžel jsem po své běžné trase. Doháněl jsem i zmeškaný běh z dnešního rána. Kdybych to neudělal, Niko by mě donutil utíkat těch osm kilometrů, co jsem vynechal, plus dalších osm navíc, a nejspíš by ještě běžel přede mnou pozadu, otočený ke mně, a posmíval by se mým atletickým schopnostem. Šel jsem běhat do Central Parku jako obvykle, ačkoliv od našeho nového bytu v SoHo to není zrovna blízko, ale jsem tam zvyklý.

Někteří lidé boxují v ringu. Někteří z nás zase běhají v domovském prostředí aligátorů humanoidního tvaru, kteří se rádi válejí v bahně. Cvičení je cvičení, jenže tentokrát jsem si zacvičil trochu jinak. Teď mám kvůli tomu zpoždění – větší než obvykle, a to už je co říct. Kdybych tam čekal na autobus nebo na taxík, ustanovil bych nový rekord.

Za práci v baru moc nedostanu; opravdové peníze vyděláváme tím, že nakopáváme nadpřirozené zadky, alespoň obvykle to tak je. Jenže tohle je bar, kde můžu rozzuřené a zpité lamii useknout hlavu požárnickou sekyrkou a odtáhnout ji do skladu a nikdo z hostů by ani nezvedl obočí. Vlastně by možná začali sázet na to, kdo vyhraje, a ačkoli vědí svoje, nejspíš by si stejně všichni vsadili na lamii.

Hosté v baru mě moc rádi nemají. Nemají rádi moji lidskou polovinu, moji ólfí polovinu s bledou pletí ani sarkastický a pořádně vyzbrojený celek. Je to možná zvláštní, ale mně to nevadí. Ze začátku ano, ale teď to vidím tak, že pokud mě nechcete mít rádi, já vás můžu mít nerad taky, a k tomu s nadšením, jaké by se vám asi nelíbilo. Není to špatná práce a rád bych si ji udržel. Proto jsem to vzal zkratkou – svou vlastní.

Jsou zkratky a zkratky.

Ta moje je laskavost od ólfího taťky… dárce spermatu… otce. Jak byste asi nazvali něco, co zaplatilo vaší matce, aby porodila kříženeckého parchanta? Nevím, jestli ta stvůra byla zklamaná, že vypadám jako člověk, ale nakonec je to stejně jedno. Mám v sobě dost Ólfi, ale nedovolím, aby mě to ovládalo – tedy ne moc. Využívám to.

Jen pevně doufám, že na to nepřijde bratr.

Ta zkratka spočívá v tom, že vytvořím trhlinu v realitě a projdu skrz. Já tomu říkám cestování, Niko tomu říká brány. Ať je to, jak chce, za zlomek vteřiny se tak dá překonat několik kilometrů – nebo třeba celá země – nebo tím můžete projít do jiné dimenze, která vypadá jako peklo.

No, teď vlastně vypadá jako radioaktivní peklo, a to díky mně, Nikovi a jisté tajné organizaci, jež má místo schůzek v utajení přístup k atomovkám, co se vejdou do kufříku. A zednáři si myslí, že jsou něco extra.

Noční vzduch přede mnou rozčíslo šedé světlo – bledé, ošklivé a zvrácené, ale je to nástroj, který mám pod kontrolou a můžu jej využívat. Při pohledu na trhlinu v realitě vyjící vlk dočista ztichl. „Slyšel jsem, že vyráběj skvělý protézy. Zkus to,“ řekl jsem mu a vstoupil do světla.

Vyšel jsem z něj ve skladu přímo za svým šéfem Jišijášem. Nevím, jestli mě slyšel, zahlédl světlo koutkem oka nebo to prostě vycítil, ale náhle se odnikud objevila jeho bílá, zlatě lemovaná křídla, on se otočil a máchl požárnickou sekyrkou. Máme jednu pověšenou v každé místnosti – ne kvůli ohni, ale spíš kvůli sekání hlav.

„Hele, šéfe, zas takový zpoždění nemám!“ vyrazil jsem ze sebe a vrhl se k zemi, abych předešel novému účesu, který by začínal zhruba ve výšce pasu.

„V tomhle zařízení tohle nikdy nedělej,“ zavrčel. „Rozuměl jsi?“

Jišijáš je můj šéf a je to dobrý šéf, což znamená, že mi platí a ještě mě nezabil. Jenže občas dokáže mít náladu mizernou jako Mojžíš, když uviděl zlaté tele a porušování Desatera. Ne, to byl spíš záchvat. Jišijáš dokáže mít náladu jako bůh, když sejmul Sodomu a Gomoru za to, že byly jako Vegas biblických časů, a proměnil Lotovu ženu ve slánku jen za to, že se chtěla podívat. Odkazy na Bibli… Niko mi dělal domácího učitele a dokážu vylovit spoustu docela neobyčejných znalostí, ovšem jen když se mi s tím chce obtěžovat, což je – podle většiny mých známých – dost zřídka. Jenže v tomto případě se to stejně nedalo použít, protože Jišijáš není anděl. Andělé ani démoni neexistují, stejně jako neexistuje nebe ani peklo. To jsou pohádky vzniklé z mýtů, které vznikly z dalších mýtů… a to všechno pochází od prvního jeskynního muže, který odmítl uvěřit, že jeho dítě, žena i matka jsou pryč a je nadobro po nich. Kdo ví, jak to bylo doopravdy? A koho to zajímá? Mě ne.

Jedno však vím jistě: žádní andělé. Jišijáš je peri – u nich zřejmě začal mýtus o andělech… u nich a u řeckých bohů se zlatými křídly. Koneckonců, u Ólfi začal i mýtus o elfech, a pokud pominete stovky jehličkovitých kovových zubů, rudé oči, černé drápy, téměř průhlednou kůži a zuřivou touhu zničit lidstvo, pak myslím, že je to skoro trefa. Špičaté uši sedí.

Díkybohu, že jsem nezdědil špičaté uši. Kdo by chtěl nadosmrti vypadat jako fanoušek Star Treku nebo Pána prstenů?

Nepatrné přitlačení sekyrky na krk vrátilo mou pozornost tam, kam patřila. Peri jsou podle knihy o mytologii, jíž mě Niko pravidelně pohlavkuje, napůl andělé a napůl démoni, nebo něco mezi tím. Jinými slovy, vůbec nemám představu, co je Jišijáš zač. Ale to je jedno. Mytologie se vždycky plete… je to jako s tichou poštou. Začnete s nějakým slovem, a než obejde kolem dokola, je z toho něco naprosto jiného. Pokud v mytologii najdete aspoň zrnko pravdy, jste zatraceně dobří. Vlkodlaci a upíři se rodí, nevznikají kousnutím a nejsou všichni nekontrolovatelně závislí na sexu, bez ohledu na to, co se dozvíte ve fantasy oddělení vašeho knihkupce. Puk, Pan a Robin Vtipálek, ti všichni patří k jedné šejdířské rase; všichni vypadají úplně stejně, jsou mužského pohlaví a všichni jsou nekontrolovatelně závislí na sexu. Nemrtví a ghúlové nikdy nebyli lidmi. Mohl bych pokračovat a sypat je z rukávu, ale čepel sekyrky začínala být trochu nepohodlná.

„Jasně. V baru žádný cestování. Někam si to zapíšu.“ Nemyslím si, že by mi vážně usekl hlavu, ale s Jišijášem jeden nikdy neví. Moc se mu nedivím, protože se mnou jeden taky nikdy neví… obzvlášť když otevírám brány.

Proč jsem teda vůbec cestoval? Abych se vyhnul zpoždění? Upřímně? Pokud to může vyvolat mé nejhorší temné stránky a nebylo třeba uniknout bezprostředně hrozící, ošklivě krvavé smrti, proč jsem to teda udělal?

Dobrá otázka.

Nemám na ni odpověď – vůbec žádnou, až na to, že poslední dobou to ve mně nevyvolává to nejhorší… tak jako předtím. Tak proč toho nevyužít? Teď nad tím mám kontrolu, takže tolik neriskuju. Už ne… ačkoliv snažit se někoho přimět, aby tomu věřil, a obzvlášť Nika, na to se moc netěším. Momentálně však můj hlavní problém nebyl bratr, nýbrž šéf.

„Můžu vstát a rozlít nějaký pivo, nebo mi usekneš hlavu?“ zeptal jsem se Jiše. „Ať tak nebo tak, vážně si potřebuju odskočit. Mám za sebou dlouhej den.“

Zamyslel se a potom zavrčel a zvedl sekyrku. „Strhnu ti dvě hodiny.“

Lepší než aby mi usekl hlavu. Postavil jsem se a svlékl si bundu. V New Yorku je zrovna léto, takže na koženou bundu trochu horko, ale pokud máte v podpažních pouzdrech dvě pistole, rozjařený úsměv je nezakryje – pokud by se mi vůbec podařilo vykouzlit rozjařený úsměv, o čemž dost pochybuju. V baru nemusím nic zakrývat. Lidi se mu vyhýbají jako morové díře – asi nějaký instinkt předávaný od jeskynních předků, kteří věděli, že stvůry existují a mamut není jediný, kdo vás může rozšlápnout jako brouka. Těch několik lidí, kteří do baru přece jen zajdou, jsou sami predátoři – jenže arogantní predátoři, kteří ignorují instinkt, protože si myslí, že na ně nikdo nemá a není větší drsňák než oni. Takoví lidi už se z baru obvykle nedostanou… leda po kouskách. V baru se jídlo nepodává, ale to neznamená, že se tam občas nenajde něco k snědku.

Odešel jsem na záchod a pak do baru. Hodil jsem bundu pod pult a vzal odtamtud zástěru. „Dneska je to dobrý,“ poznamenal Sammy. Samyel je další peri. Na rozdíl od Jišijáše, který má světle blond vlasy, je Sammy brunet a křídla má lemovaná šedou. „Je tu klid.“

Klid je fajn. Moc často ho nemíváme. Opřel jsem se o bar a prohlédl si hosty. Upíři, lamie (kombinace mezi upírem a pijavicí), tři inkubové, dva vodyanové (dravá, gumovitá vodní stvoření lidského tvaru), ale žádní Vlci. Ani jediný. Klid je fajn, ale tohle moc fajn nevypadalo… zvlášť po tom, co se přihodilo v parku. Pár vlkodlaků je v baru vždycky.

Vylovil jsem z kapsy mobil a zavolal Dalile. Moderní vlkodlaci používají moderní vybavení. Ozvala se mi hlasová schránka, jako obvykle. Dalila vede pestrý život – dělá vyhazovačku v baru, a navíc pracuje pro Klan, což může zahrnovat cokoliv od krádeží a bitek se znepřátelenými klanovými smečkami až po věci, o nichž by možná bylo lepší nevědět. Ptal jsem se jí, jestli zabíjí lidi. Odpověděla mi, že ne, protože dává přednost skutečné kořisti, skutečné výzvě, a ovce ji nezajímají. Myslím, že mluvila pravdu – výzvy má ráda. Jenže já se jí na to ptal ještě předtím, než jsem sám zabil několik lidí, a tak si nejsem jistý, jestli mám právo někoho soudit. Já sice zabil padouchy, ale není to jen otázka toho, kdo drží zbraň a kdo se nechá zabít?

Nechal jsem jí vzkaz, že se mě v parku pokusil zabít někdo, kdo byl zatraceně cítit jako ona, a doufám, že to nebylo její pravidelné rozptýlení, protože tenhle chlapec už ji nebude mít čím rozptylovat. Taky jsem se zeptal, proč v baru nejsou žádní vlci.

Jišijáš, jehož křídla už zmizela, vyšel ze zadní místnosti a zamračil se nad tím, že si v prvních pěti minutách v zaměstnání vyřizuju soukromé hovory. „Dvě a půl hodiny,“ prohlásil.

Obyčejně by to byly tři. Nejsem sám, kdo to s někým dělá. Požárnická sekyrka na krku a zkrácení platu je na Jišijáše docela mírné. To je ta lepší část. Horší je, že to dělá s kamarádem, s jedinou osobou, které kromě bratra důvěřuju, a tenhle kamarád a parťák v zabíjení monster mě strašně rád děsí detaily… a to je horší než jakákoliv sekyrka.

Když vás puk Robin Vtipálek děsí sexuálními detaily, nepotřebujete kanál s pornem ani Hustler; a když prohlašuje, že pomáhal sepsat Kámasútru, tak mu to věříte. Rozhodně nepotřebuju, aby mě šéf viděl, jak se při pohledu na něj ze všech sil snažím nepředstavovat si křídla a nohy a další orgány v pozicích, na jejichž provedení byste museli mít kosti z plastelíny. Pak by ho mírná nálada rychle přešla. Vtipálek by své výkony určitě nejradši viděl v IMAXu, ale Jišijáš se nejspíš radši drží v soukromí.

A pokud sebou při té představě pokaždé trhnu, náladu v baru to nijak nevylepší.

I tak jsem sebou trhnul a snažil se soustředit na drhnutí barového pultu. Byl čistý, ale to bylo jedno – potřeboval jsem něco, co by mé myšlenky udrželo jinde. Úplně stejně jsem sebou trhnul, když se Nikova upíří přítelkyně jednou trochu bavila na můj účet. Jsou věci, které o své rodině a přátelích vědět prostě nechcete.

A pak jsou věci, o kterých nechcete, aby věděli oni. Možná jsou trochu jiné, ale ne že by na tom záleželo, protože Nik na to, co se stalo ten den, stejně přišel. Nevím, jak mě vůbec mohlo napadnout něco jiného. Vždycky na to přijde. O dvacet minut později bratr prošel dveřmi… je to jediný člověk, který chodí do Devátého kruhu i ven a přežije to, přestože o tom nikomu nevypráví. Vzhlédl jsem, protože jsem ho ucítil… ucítil jsem, jak je naštvaný. Nejen naštvaný, byl naprosto a dokonale namíchnutý. A namíchnout bratra, to se nepodaří jen tak. V boji samozřejmě neváhá useknout mečem hlavu bažináčovi, ale není při tom naštvaný. Práce je práce. Proč do toho tahat emoce?

Teď však emocemi přímo překypoval.

Vešel do baru, otevřel telefon a strčil mi jej před obličej. Na malém displeji bylo sledovací GPS zařízení, které má připojené k mému mobilu. „Myslel jsem, že máme dohodu. Ty nebudeš otevírat brány a já z tebe nevymlátím duši. Nebylo to tak?“ Naklonil se ke mně. „Naše dohoda ?“

„Do hajzlu.“ Podíval jsem se na telefon, který vyčítavě blikal.

„Kamarád na univerzitě to naprogramoval tak, aby se spustil alarm pokaždé, když tvůj signál zmizí na míň než čtyři vteřiny.“ Do čehož nespadá mrtvá zóna v metru. Cestování branami je mnohem rychlejší než metro. Můj bratr je chytrý, pravděpodobně ten nejchytřejší, koho jsem kdy potkal, ale nemohl by to aspoň jednou nechat na mně?

„No? Poslouchám. Byl jsi v zoufalé situaci? Bylo to ‚otevřít bránu, nebo zemřít‘? Vždycky jsem si myslel, že kdybys jen o vlásek uniknul smrti, dal bys mi vědět. Taková zdvořilost.“ Naklonil se ke mně ještě blíž. Můj bratr, který je obvykle „chladný jako led“, taky umí vykřesat prudkou reakci. Je třeba se hodně snažit a tlačit na něj, ale umí to a mohl by konkurovat Jišijášovi. Je to jako srovnávat led a oheň, ale když vám jde o zadek, je jedno, jestli vám zmrzne na kost, nebo vám ho někdo upálí.

„Byli tam dva Vlci a nemrtvej.“ Natáhl jsem se a zaklapl mu telefon, protože mě to zrádné pípání už unavovalo. „Napadli mě v parku…“

„A?“

Bratrovi lhát nebudu. Nevykládejte si to špatně; mohl bych něco vynechat, abych mu ušetřil starosti a sobě nakopaný zadek. Ale lhát mu do očí? Je to můj bratr. Ani omylem.

„A já si s nima poradil, jenže jsem měl zpoždění, a tak jsem do baru cestoval,“ připustil jsem.

Oči se mu zúžily. „Protože zpoždění znamená ohrožení života?“

Mohl jsem zavtipkovat a říct, že s Jišijášem by to tak mohlo být, ale to by ode mě bylo podlé. Není pro mě problém chovat se podle ke komukoliv jinému, ale ne k Nikovi. On je jediná příčina toho, že jsem ještě naživu a při smyslech.

Jak bych se k němu mohl chovat podle? Jak bych mu mohl lhát? To bych nedokázal. „Ne, ale kruci, Niku, nesmím vyjít ze cviku. A jak to mám udělat, když čas od času neotevřu bránu? Jak nám mám zachránit život, pokud to nedokážu udělat dostatečně rychle, nebo při tom začnu slintat a proměním se v něco horšího, než před čím budeme prchat? Jak můžeme vědět, že meditace funguje, pokud to neprověříme?“ Zatímco jsem mluvil, dotýkal jsem se prsty meditačních korálků na zápěstí. Dostal jsem je od Nika – jeden náramek ze čtyř, které patří samotnému Buddhu milujícímu tvrďákovi.

Náramek se skládá z ocelových korálků a každý z nich představuje meditační mantru. Má mi to pomoct soustředit se a udržet pod kontrolou nelidskou stranu, protože když jsem v minulosti cestoval, tahle má temná stránka vylézala ven a chtěla si hrát. Meditace mi ji pomohla zatlačit zpátky hluboko dovnitř. Kontrola. Všechno záleží na kontrole, protože věřte, nebo ne, zatím ještě nevyrábějí pilulku ani náplast na to, když chcete ostatní roztrhat na kusy kvůli miliony let starým genetickým vlohám.

Jeho pohled se nepohnul ani o milimetr. „A na to jsi myslel, když jsi cestoval z parku sem? Cvičení?“

Jo, tak to trefil. „Posaď se. Budeš potřebovat nejmíň hodinu, abys mě pořádně sprdnul,“ povzdechl jsem si. „Pivo nebo čaj?“

Neposadil se a ani nepromluvil. Šel jsem a přinesl obojí. Příprava čaje zabrala několik minut, což dalo Nikovi příležitost k tomu, aby se maličko zklidnil. Dal jsem mu čaj, který si pro něj schovávám pod barem – nějakou směs, jež stojí směšných dvacet dolarů za pár gramů, ale zoufalá situace si žádá zločinecky předražený čaj. Je to jako obětovat pannu prastarému bohu a doufat, že za to vyléčí lepru. Pravděpodobně to nezabere, ale za zkoušku nic nedám.

Postavil jsem před něj čaj. Podíval se na něj, pak na pivo a nakonec na mě. „Nemůžu se rozmyslet, co by byla účinnější lekce: rozbít ti o hlavu láhev, nebo ti do obličeje chrstnout horký čaj.“

Možná mě ta zkouška vážně bude něco stát. Vzal jsem si pivo. „Já jsem prostě… musel. Cítím se jako jestřáb nacpanej v kleci. Potřeboval jsem… já nevím… ven.“

„Jestřáb,“ odfrkl si. „Možná tak papoušek. A to musíš mít dobrý den.“ Ale posadil se a vzal do dlaní šálek s čajem. „Musel jsi?“

„Je to, jako bych v sobě měl nějakou gumičku nataženou úplně k prasknutí. Když cestuju, tak se zase cítím normálně.“

Líp než normálně.

„A navíc mi ani jednou nešla pěna od pusy a nesnažil jsem se nikoho sežrat, přísahám. Myslím, že teď, když jsou Ólfi pryč a já s nima ztratil mentální spojení, jsem v pohodě. Anebo zabírá ta meditace. Ať tak nebo tak, jsem v pohodě. Vážně. Za posledních šest měsíců jsem to udělal jen dvakrát.“

„Včetně dneška?“ optal se.

„Tak třikrát,“ opravil jsem se a zamračeně se napil piva.

„Měl jsem si telefon nechat přeprogramovat dřív. Meditace funguje, ale ne tak rychle, a navíc u někoho s tvými zkušenostmi… které prakticky neexistují…“ poznamenal temně. „Ale o tom si promluvíme později. Za pár minut sem za námi přijde klient.“

„Kdo?“ Od naší poslední práce už uběhly tři týdny. Začínal jsem se nudit. Niko a já, a občas Dobromila a Robin, tvoříme to, čemu Niko říká „Detektivové nadpřirozena“. Jsem přesvědčený, že to tak nazval, protože stěží vyslovím slovo „nadpřirozeno“. Moje hezké a prosté „Nakládačka s. r. o.“ bylo přehlasováno. „Někdo, koho doporučila Dobromila?“ zeptal jsem se. Dobromila, Nikova upíří přítelkyně, nám posílá většinu klientů, ale protože se usmířili teprve nedávno, nepředpokládal jsem, že to bude někdo od ní. Řekl bych, že na to Niko a Dobromila jdou pomalu a opatrně. Tak je to asi nejlepší – po tom, co nás Drahomíra (Dobromilina dcera) téměř zabila, nebo se z nás aspoň pokusila udělat mentální otroky. A Niko to její „téměř“ směle překonal, když ji zabil… v takové situaci je dobré ujistit se, že jsou základy vztahu pevné.

„Vlastně mi někdo volal na mobil a chtěl se tady setkat.“ Rozhodl se, že bude lepší čaj vypít než mě s ním opařit, a usrkl si. „Nic jiného nevím.“

To bylo divné. Ne že bychom naše čísla psali na zdi na toaletách nebo si platili za plakáty v metru. Mrzačíme monstra, s. r. o., volejte 555–5555. Zákazníci se o nás dozvídají ústně… většinou od Dobromily nebo od Robina. „A řekl ti ten někdo, co chce?“

„Ne. Nech se překvapit.“

Bylo to překvapení. A pořádné.

Za prvé: nebyl to muž.

Za druhé: byla to lidská žena… v Devátém kruhu, a nebála se.

Za třetí: znali jsme ji. Je to sice člověk, ale jeden z nejděsivějších, co znám. Vsadím se, že má tak sto let a je to chamtivá, manipulativní a psychotická čarodějnice… a nemám na mysli ten typ z Čaroděje ze země Oz. Na téhle je magická jen úroveň její dokonale zvrhlé ohavnosti. Mě má ráda – asi proto, že když jsme se poprvé setkali, choval jsem se taky trochu jako psychotik.

Abelie-Roo.

Hlava klanu Sarzo. Cikánka. Bezzubá, seschlá, vysoká možná metr padesát, a je jí úplně jedno, jestli někdo umře, jen když z toho má peníze. Jednou nám prodala něco, co jsme potřebovali jako výkupné v případu únosu, a vůbec se nám neobtěžovala sdělit, že k aktivaci toho předmětu je potřeba cikánská krev. Ta krev měla být Nikova a mně to teda rozhodně vadilo – dokonale mě to namíchlo. Přimělo mě to zamyslet se nad tím, jak společensky přijatelné by bylo přerazit stařence kolena její vlastní jemně vyřezávanou holí…

…kterou právě opřela o bar, usadila se na barovou stoličku vedle Nika a upravila si rudý šál přehozený přes černé pytlovité šaty. „Niko a Kaliban Leandrosovi z klanu Vajáš.“ Její černé oči se zaleskly. „Kdysi jste využili naší pohostinnosti. Očekávám, že se mnou bude zacházeno stejně dobře.“ Položila zkroucené ruce na bar, propletla pařátovité prsty a vychrlila něco v romštině, jíž ani Niko, ani já nemluvíme. Sofie se nikdy neobtěžovala nás ten jazyk naučit. Opustila klan ještě předtím, než jsme se narodili, a když klan přišel na to, co udělala, abych se narodil… no, nedá se říct, že by nás uvítali s otevřenou náručí.

Abelie-Roo se zašklebila a ukázala nám při tom bezzubé dásně. „Já zapomněla. Vy nemluvíte vlastním jazykem. To je hanba. Dám si sklenku vašeho nejlepšího vína. A poznám, jestli to nebude vaše nejlepší.“

„To budu muset sehnat skleničku na víno a dojít pro vodu ze záchoda. Dej mi vteřinku,“ zavrčel jsem a zúžil oči. „Anebo ještě líp, vyhodím tvůj vrásčitej starej zadek zpátky na Floridu, nebo kde zrovna táboříte. A pozdravuj ode mě Brandža.“ Vyhrožoval jsem Abeliinu hlavnímu svalovci, že mu uříznu nos. Na druhou stranu, když jsem na něm klečel, strčil mu špičku nože do nosu a vážně měl v úmyslu to udělat, asi to nebyla jen výhrůžka.

Znova ukázala dásně, tentokrát přímo mně. „Pořád pravý muž. Těžko uvěřit, že klan Vajáš nějakého zplodil.“ Zdá se, že klan Vajáš nepovažoval za nutné rozšiřovat, že z jeho řad pochází napůl ólfí kříženec. Zbytek klanů by k tomu zřejmě měl co říct. Takže o mně zatím neví. „Kdybych byla o deset let mladší, chlapče, ukázala bych ti jízdu tvého života.“ Ostýchavě si pohladila bílý drdůlek vzadu na hlavě, který ani v nejmenším nezakrýval růžovohnědou kůži, jež prosvítala mezi řídkými pramínky vlasů.

Bylo těžké zůstat namíchnutý, když jsem se zároveň snažil nepozvracet sebe i bar. Podařilo se mi to. Rád bych si myslel, že dokážu být namíchnutý jako málokdo. Jsem v tom vážně dobrý, ale vůbec nejsem dobrý v odpouštění. „I tak by ti pořád bylo devět set,“ odpověděl jsem znechuceně. „Ne, díky. Nechci nic víc, než abys odtud sakra vypadla. Kvůli tomu, že jsi nám neřekla o Kalabasse, brácha málem umřel, ty zatracená děvko!“

Koutkem oka jsem zahlédl Samyela, který zamrkal, když jsem slovem na „d“ obdařil někoho, kdo vypadal jako sladká stařenka. Jenže tahle sladká stařenka by Samyela klidně zdrogovala a prodala jeho opeřený zadek nejbližšímu chovateli slepic. A protože Samyel není moc dobrý ve snášení vajec, nejspíš by skončil jako křupavá křidýlka se salátem, dřív než by si uvědomil, co se s ním děje.

„Možná jsi muž, ale jako cikán jsi k ničemu,“ řekla opovržlivě. „Koupíš si karavan, aniž by ses podíval na motor, a pak si stěžuješ, když to nejede, protože tam žádný není? Tss, tss.“

„Ty…“ zvedl jsem prst a chystal se ji šťouchnout do kostnatého hrudníku.

Niko mě chytil za ruku a položil mi ji na bar. „Šťouchat do starých dam není úplně náš záměr, Kale.“ Nechtěl jsem do ní šťouchat. Chtěl jsem na ni ještě trochu křičet a pak ji vzít a vyhodit na ulici. Možná by si mohla zlomit kyčel, ale nebylo to šťouchání… tedy pokud by se nepokusila dostat zpátky. „Málem jsi kvůli ní umřel,“ vyštěkl jsem a upřeně ji pozoroval.

„Možná jsem to jen nevěděla,“ řekla a mazaný úsměv ve tváři byl nahrazen nevinným výrazem čarodějnice, která se chystá strčit Jeníčka do pece.

„Nevěděla co?“ zeptal se Niko jízlivě.

„To, o čem si myslíte, že jsem věděla,“ odpověděla bryskně a začala z hlubokých záhybů šálu vytahovat látkové sáčky. Byly tři a všechny dost velké. Položila je na bar. „Teď bych ráda dostala víno a promluvila si o obchodní příležitosti pro vás. I když vzhledem k tomu, že jeden z vás je Vajáš, a jeden dokonce napůl Vajáš a napůl gádžo, měla bych vám leda tak plivnout k nohám.“ Pokud víme, Niko je čistý Vajáš. Klan před několika generacemi procházel Řeckem, a než odešli, promísili se s obyvateli severního Řecka, proto se mezi nimi občas objeví blonďák. Kvůli tomu a tmavší pleti je Nika možné spolehlivě považovat za Vajáše. Moje černé vlasy jsou dostatečně cikánské, ale světlá pleť by nikdy neprošla.

Babice pokračovala. „Já jsem tu však proto, abych vám dala šanci vydělat si peníze, i když bych na ten úkol našla mnohem lepší lidi. To si pamatujte. Jenže jsem už sentimentální.“ Podívala se na mě a mrkla, nebo měla minimrtvici; nebyl jsem si jistý. „Ale ne příliš stará.“

„Tak jo, Niku, musíš mě nechat šťouchnout si do ní.“ Upřeně jsem na ni zíral. Kolemjdoucí vodyan v příliš velikém kabátě koutkem oka zachytil můj pohled, zasténal a zamířil na opačný konec místnosti – co nejdál ode mě. A Abelie-Roo? Tu to vůbec nevyvedlo z míry. Na druhou stranu je třeba říct, že jsem nikdy nezabil několik jejích druhů mečem, pistolí a taky při jednom nešťastném incidentu s margaritou. Vodyanové snášejí sůl podobně jako slimáci – ne moc dobře.

„Kale.“

„Málem jsi umřel,“ opakoval jsem, ale ztrácelo to na důraznosti. S Nikem se mi to děje často.

„Jenže jsem neumřel a zajímá mě to.“ Nikův zrak poklesl o víc než třicet centimetrů, aby na ni mohl pohlédnout. „Abelie-Roo, musí ti být jasné, že po minulé zkušenosti nemáme nejmenší chuť s tebou mít něco společného. Asi ses ocitla v docela zajímavé situaci.“

„Jen trochu potíží,“ pokrčila rameny. „Jsou tak malinké, že jsou příliš bezvýznamné na to, aby se jimi zabýval někdo z mých lidí.“ Vzala jeden ze sáčků a jeho obsah rozsypala do půlkruhu kolem barové židličky. Byla to sůl. To udrží všechny vodyany dost daleko.

„Malinké.“ Niko nemusel povytahovat obočí ani mluvit jedním z tónů hlasu, které používá na mě. Prostě to slovo jen tak řekl, ale i tak mohlo být rovnou vytesáno z pochybností.

„Možná že velmi malé by byl lepší výraz, ale i tak se to dá snadno vyřešit.“ Mlaskla. „Mužští jako hrom, a bojí se práce. Vaše lenost zahanbuje všechny cikány.“ Otevřela další sáček a vytáhla uspávací pistoli. Poznal jsem, co to je, protože na mě kdysi použili podobnou. Otočila se, vybrala si upíra, který seděl u stolu sám, pokroucenou rukou na něj namířila a vystřelila.

Upír explodoval.

Tedy ne doslova, ale vypadalo to tak. Z každého otvoru a póru mu vytryskla krev tak rychle a prudce, až z něj během několika vteřin bylo bezvládné tělo pokryté krví. „Heparin,“ řekla se zlomyslným šklebem. „Gádžovská kouzla.“ Hodila okem po inkubech a natáhla se po třetím sáčku. Z toho vytáhla velké stříbrné nůžky, jimiž na ně nadšeně zacvakala. Rychle přehodili nohu přes nohu a zasyčeli, přičemž ukázali zahnuté hadí tesáky. Ty, příležitostný záblesk šupiny a modročerné vlasy bylo to jediné, co je odlišovalo od obyčejných lidských prostitutů.

„Heparin?“ optal jsem se Nika.

„Ředí krev,“ vysvětlil mi. „Nevěděl jsem, že takhle působí na upíry.“

„Je mrtvej?“ Podíval jsem se, jestli dýchá, protože navzdory vše-obecnému přesvědčení upíři dýchají a srdce jim bije – u tohoto jsem si však nebyl jistý. „Hosty smí zabíjet jen zaměstnanci. A i tak to musíme šéfovi dobře zdůvodnit.“

„Bude žít,“ řekla nedbale. „Byla to malá dávka. Ztratil jen polovinu krve. Až se ale probudí, bude se muset vloupat do krevní banky. Ty vitamíny, které teď upíři berou, mu nepomůžou, jenže to mě nezajímá. Je třeba tyhle gunoi udržet tam, kam patří.“

„Tyhle ‚výkaly‘, jak jim říkáš, jsou náhodou mí zákazníci,“ ozval se mi za zády Jišijáš. On mluví romsky, a my ne. Ne druhou stranu, zná se už tisíce let s Robinem Vtipálkem. Asi za tu dobu něco pochytil. Niko by se romsky naučil, ale neudělal to a měl k tomu důvody.

„Myslíš, že nemám něco i pro tebe, ptáčku?“ odfrkla si. „Možná několik historek o tvém druhu?“

Nevím, jak věděla, že je peri. Jišijáš i Samyel měli křídla schovaná – to peri umí. Ve zlomku vteřiny je dokážou vytáhnout i schovat. Kam přesně, o tom nemám nejmenší představu. Ale vím, že Jišijáš by necouvl před malou zchřadlou stařenou – tak daleko to však nedošlo, protože Abelie-Roo už si nechtěla hrát. „Huš, ptáčku. Chci s těmihle dvěma probrat obchod, nic pro tebe. Dones mi víno a já budu ten nejsladší andílek na světě.“ Roztáhla ruce nad hlavou. „Vidíš mou zlatou svatozář? Vidíš, jak se třpytí?“

Jišijáš se zamračil, dlouhá jizva na čelisti mu zbledla a pak vyštěkl: „Koukej, abys to dodržela.“ Pak se podíval na mě. „To máš u mě.“ Odešel dřív, než jsem mu stačil říct, že bych ji s radostí vyhodil na ulici.

„Takže… tenhle obchod,“ začal Niko, „který je příliš bezvýznamný na to, abyste se s ním otravovali. Co to je?“

„Něco jsme ztratili.“ Zvedla ruku a mávla jí, jako by o nic nešlo. „Železnou krabici. Dlouhou necelé dva metry. Širokou… asi takhle…“ roztáhla ruce skoro metr od sebe.

„To je legrační, je to velký jako rakev,“ poznamenal jsem. Vzal jsem od Samyela sklenici vína, a místo abych jí ho podal, vypil jsem ho sám – hlavně abych ji popíchl, ale taky abych zjistil, jak vážné to s tím „obchodem“ je. Doufal jsem, že mě prokleje a zamíří ke dveřím, jenže neudělala to, což znamenalo, že je to opravdu vážné. Vážné, bezpochyby pekelně nebezpečné, a naší klientkou bude Abelie-Roo. Na vážné a nebezpečné jsem zvyklý, ale to poslední… ani omylem. „Niku, vzpomínáš si, máme v životopise napsáno, že hledáme ztracený rakve? Já ne.“

„Ne, ale máte tam napsáno, že máte svého oblíbeného puka natírat teplým vonným olejem. Sám jsem to tam napsal.“ Robin, náš samozvaný oblíbený puk položil jednu ruku na ramena Nikovi a druhou na kostnatá ramena Abelie-Roo. Viděl jsem, jak přišel – hnědé vlnité vlasy rozcuchané větrem, zelené oči plné očekávání, a myslím, že to nebylo kvůli nám. Hledal Jišijáše. To teď dělá denně… někdy i víckrát za den. Divím se, že ještě mají sílu chodit vzpřímeně.

Děsivé myšlenky. Hodně děsivé myšlenky.

„Kdo je vaše… ach… postarší přítelkyně… ha, gamiseme tora2.“ Puk odtáhl ruku tak rychle, až to vypadalo, že si vykloubí rameno. „Ta skila ze skata Sarzo klanu3. Je to zlej sen? U Diova křivýho ptáka, řekněte mi, že je to zlej sen.“ Vtipálka jsme jako puka, šejdíře a prodavače ojetých aut při minulém setkání s Abelií-Roo na Floridě stanovili vyjednavačem. Prohlásil, že ho to duševně vyděsilo k smrti. Byl jsem tam. Věřím mu.

„Chce, abychom jí našli železnou rakev, kterou, zdá se, někde ‚založili‘,“ poznamenal Niko suše. „Možná ji nechali na odpočívadle.“

„Železnou rakev… železnou rakev? Ne. Suyolak? Vy jste ztratili Suyolaka? Vy jste ztratili Mor světa?“ zasyčel Robin. „To snad ne. To není možné. Máte jen jedinou odpovědnost: strážit zlo, jež jste stvořili, a vy jste je nechali uniknout?“

Zvědavě jsem se podíval na Nika. Nemluví sice romsky, ale pokud jde o stvůru, ať je romská nebo jiná, tak ji zná. Začal mluvit tak nenuceně, jako by vyprávěl o blízkém příbuzném. Zná všechna fakta a rád se o ně dělí. „Suyolak byl podle legendy cikán, který se narodil před tisíci lety a měl zvláštní dar. Dokázal vyléčit každou nemoc, ale připoutali ho ke skále. Říkalo se, že kdyby se osvobodil, zničil by celý svět. O klanu Sarzo ani zmínka.“

„Takže je to léčitel. Proč by léčitel ničil svět? A proč ho někam zavírat?“ Je třeba připustit, že rakev je praktičtější než skála; ta se moc stěhovat nedá.

Robin znechuceně ohrnul ret. „Všechny nemoci dokáže vyléčit proto, že je všechny důkladně zná. A ve své době taky působil všechny nemoci. Je to antiléčitel. Znáš snad černou smrt, ne? Možná ji šířily blechy, ale on byl rozhodně její příčinou.“

Černé oči Abelie-Roo při tomto odhalení ani nemrkly. „Je to tak. Byl to chodící mor. Kam šel, tam lidé onemocněli a zemřeli. On sám ne; léčbu si nechával jen pro sebe. Zbavil se i stárnutí.“

„Jo, vsadím se, že mohl bejt užitečnej,“ řekl jsem pohrdavě. „Poslat ho do města, nechat několik lidí onemocnět a pak přijít a vyléčit je… za jistou cenu. Hele, Niku, teďka přemýšlím jako Sarzo, ne? Možná vůbec nejsem Vajáš.“

Ani teď nemrkly – oči, které byly jako malé černé kuličky. „Říká se, že Suyolak začal dávat přednost zabíjení před penězi nebo loajalitou ke klanu. Pak už neléčil. A tak zatímco spal, znavený nejhezčími dívkami a dokonale zpitý, zavřeli ho do železa a zinku, kterými jeho moc neprojde. Celá léta jsme ho vozili s sebou ze země do země. Byl naším břemenem. Všechny klany mají… povinnost… něco, co je třeba střežit.“

Zajímalo by mě, zda to ze mě dělá břemeno Vajášů. Nejsem si jistý, jestli by jim bylo k něčemu, kdyby mě zavřeli do železné rakve. Léčení je založené na psychických silách, které železo blokuje. Niko by byl pyšný, že si to pamatuju. Nemám představu, jestli je mé cestování založeno na psychických schopnostech, ale vím jistě, že pokud by se mě někdo snažil nacpat do jakékoliv krabice, dopadlo by to tak, že bych já zkoušel, kolik tam vejde jich… jako když se klauni pokoušejí nacpat do malého auta – jenže by tam nebyl žádný východ.

„On je naše břemeno,“ pokračovala a schovala si obranné sáčky zpátky pod šál. „A teď, po všech letech, kdy jsme břímě nesli, aniž bychom si jedinkrát postěžovali, si ho někdo vzal. Muži se zbraněmi. Umírali kvůli tomu Sarzové. A pokud ho ti, kdo ho ukradli, vypustí… Sara-la-Kali4 nás ochraňuj.“ Probodla nás očima. „Teď nám ho musíte vrátit, protože nám to dlužíte za to, že jsme vám pomohli.“

Vtipálek okamžitě začal uraženě protestovat: „Za tu pomoc jsme vám zaplatili asi desetkrát víc, než kolik to stálo. Mezi ostatními se kvůli tomu ani nemůžu ukázat.“ Pak zvědavost překonala vztek a zeptal se: „Jak víš, že není mrtvý? V té rakvi by mohly být jen kosti. Neotevřelas ji, aby ses do ní podívala, že ne?“

„Abych okamžitě oslepla, ohluchla a oněměla, ty bláznivý puku? Nebo aby mi v hrudi vybuchlo srdce? Ne.“ Poprvé vypadala poněkud vyvedená z míry. „Sem tam jsme ho zaslechli. Přes železo jsme vnímali jeho rozzuřené výkřiky. Jeho úskočný šepot, když nám za osvobození sliboval odměnu. Jeho zpěv. Staré písně… o smrti. Žalozpěvy za ty, kdo mají natolik sebevražedné sklony, aby se mu podívali do tváře.“

Její vyschlý obličej se ještě víc scvrkl a tváře propadly. „Je jedno, kdo ho vzal a z jakého důvodu. Jakmile ho vypustí, ptáci budou padat z oblohy, ryby se obrátí břichem vzhůru a každé stvoření, jež mu zkříží cestu, se promění ve vysátou mrtvolu.

Zhltne celý svět.“

1 People for the Ethical Treatment of Animals. Doslova „Lidé pro etické zacházení se zvířaty“. Velmi vlivná organizace na ochranu zvířat a jejich práv (pozn. red.).

2 Teď jsem v prdeli.

3 Ta děvka ze zasranýho Sarzo klanu (pozn. překl.).

4 Svatá Sára, známá také jako Černá Sára – patronka cikánů (pozn. překl.).

2
Kal

„Proč to vždycky musí bejt svět?“ Hodil jsem na zeď jednu z vrhacích hvězd z umělé hmoty, které jsem dal Nikovi jako vtipný dárek, a díval jsem se, jak se odrazila ode zdi. „Proč to nikdy není jen půlka bloku? Nebo Jersey? Prostě něco, bez čeho by se dalo žít?“ Měl jsem po práci a byly čtyři hodiny ráno, ale měl jsem takový dojem, že se do postele ještě nějakou chvíli nedostanu, pokud se nepoddám únavě přímo na gauči.

A to jsem neměl v úmyslu.

„Protože život představuje lekci, již se musíme naučit, ne prázdniny pro lenivé malé kluky,“ Niko zachytil hvězdu uprostřed letu a hodil ji sám. Tentokrát se plastová imitace zbraně skutečně zabodla do mechově zelené stěny. Neptejte se mě, jak to udělal – nevím. Niko popírá kdeco, i fyzikální zákony. „Už se ti ozvala Dalila kvůli tomu útoku v parku?“

„Ne. Buď má práci, nebo čmuchá kolem,“ – zazubil jsem se – „abych tak řekl. Aby zjistila, co se děje.“

„A jsi si jistý, že to byli vlci z Klanu?“ ptal se mě už poněkolikáté.

„Rozhodně. Přivedli si s sebou nemrtvýho.“ Jen vlkodlaci z Klanu by se tahali s nemrtvým. Používají je jako prostou svalovou hmotu – obvykle na činnosti, jež Klan považuje za příliš nudné nebo nechutné, anebo prostě proto, že jich je tolik a jsou dokonale postradatelní. V tom s nimi musím souhlasit.

„Jelikož Dalila je teď nedostupná,“ pokračoval jsem, „co s  prací? S tou, kterou rozhodně nevezmeme, že ne?“ S rukama založenýma na hrudi jsem si hověl na gauči. Přestěhovali jsme se do nového bytu v SoHo, a to díky velké výplatě, kterou jsme nečekali… a ten byt je nejhezčí, jaký jsme kdy měli. Dosud jsme bydleli všude možně, od krysích děr přes karavany až po skladiště, která nebyla tak úplně přestavěná na byty. Ale tenhle gauč s námi cestuje od prvních dnů strávených v New Yorku – to bylo téměř před třemi lety. Je okopaný od našich soubojů, několikrát opravovaný a perfektně proleželý od mých zad a lenivého zadku. Trvá dlouho, než se nábytek přizpůsobí nejlepším částem mého těla.

„Mor světa. Chodící, mluvící a s největší pravděpodobností extrémně rozzuřený smrťák, který zničí vše, co mu přijde do cesty. Taky je zjevně nesmrtelný. A ty si myslíš, že bychom si to měli nechat ujít?“

„Zapomněl jsi říct, že rád zpívá,“ zamručel jsem. „Možná se přihlásí do Superstar a ten arogantní Angličan ho urazí k smrti.“ Nedívám se na televizní reality show; jsem jejich oběť. Pouští se to v baru. Je to tak ohavné, že to nelze ignorovat, ale kdybych střelil do televize, Jiš by mi to strhl z platu – jako ostatně vždycky.

Niko se na mě podíval s takovým zklamáním, jako bych se přiznal, že si k noční svačince dávám štěňata. „Ty se díváš…“

„Ne,“ přerušil jsem ho důrazně. „Nedívám. A taky nebudu pracovat pro Abelii-Roo. Je to lhářka a málem tě kvůli ní zabili. Je nadrženější než Robin, a to mě děsí k smrti. Ať si najde někoho jinýho.“

Niko se nad tím na chvíli zamyslel, pak mi z nohy visící přes opěradlo gauče zul jednu tenisku a praštil mě s ní do hlavy. „V případě, že by tě to zajímalo, tak ti právě na dveře klepala zodpovědnost za lidi.“

„Au!“ Zíral jsem na něj a mnul si čelo. „Odkdy jsme zodpovědný za lidi? Vždycky jsme se starali jen o sebe.“ Až na Dobromilu a Robina, kterým se nějak podařilo vetřít mezi nás, když jsme si nedávali pozor.

„Od té doby, co jsou Ólfi mrtví a my jsme volní. Se svobodou přichází odpovědnost.“ Poklepal na mou druhou botu.

„No, v tomhle případě si odpovědnost může…“ Druhá bota mě okamžitě zasáhla na stejné místo. „Necháš toho, sakra?“

„To byla občanská povinnost,“ odvětil trpělivě. Potom poklepal na televizní ovladač na konferenčním stolku. „Chceš dál diskutovat o filozofii života v civilizované společnosti?“

„Ježíši, ne, díky.“ Rychle jsem se posadil. „Víš, když jsem byl malej a nechtěl jsem něco udělat, nebil jsi mě botama. Udělal jsi mi s’mores1 a promluvil sis se mnou.“

Udělat s’mores tehdy znamenalo, že Nik u souseda v místech, kde by žádné dítě nemělo ani žít, natož chodit samotné, vyžebral čokoládovou tyčinku, na dvě minuty ji rozehřál v naší rozvrzané mikrovlnce a vmáčknul ji mezi dva slané krekry. Nejspíš to chutnalo příšerně, ale pro pětiletého kluka, který nikdy neochutnal originál, to byla lahoda. „Neházel jsi po mně boty,“ opakoval jsem se nabručeně.

„Bylo ti pět a byl jsi hodný.“ Droboučce se usmál, ale na očích mu bylo vidět, že to nebylo z legrace – ani z nostalgie. Jen z lítosti. Vím, na co myslel: moc hodný na pětileté dítě. Příliš klidný a pečlivý. Takoví jsme ale v blízkosti Sofie museli být, jinak bychom hořce litovali. Dny hodného a pečlivého dítěte jsou dávno pryč, ale ukázalo se, že s’mores nám zůstaly. „Dobře. Udělám ti s’mores a promluvíme si o tom jako rozumní dospělí.“

On mi vážně udělá s’mores? Tak na to jsem zvědavý. Už jsou to roky… naposledy to možná bylo, když mi bylo třináct a on odjížděl na vysokou, poté co přeskočil jeden rok na střední – žádné překvapení. „A kdybych to i tak nechtěl udělat?“ naléhal jsem.

„Uvidíme.“ Prošel kolem mě do kuchyně i s televizním ovladačem. Vyjednávej, ale drž si něco v záloze – dobré pravidlo.

O deset minut později jsem si prohlížel bezlepkové krekry, sójovou čokoládu a hrudku tofu maskující se za marshmallow. „Jako za starých dobrých časů,“ poznamenal jsem mrzutě. Samozřejmě že za starých dobrých časů jsme taky mívali rybí prsty máčené v jogurtu místo v tatarce.

Jídlo bylo důležitou součástí našeho dětství. Za prvé, nebylo snadné ho sehnat. Nik se narodil chytřejší než kdokoli jiný a skrz naskrz čestný (ačkoli se mylně domníval, že to má co dělat s péčí o mě), ale taky zatraceně hrdý. Genetika je legrační věc, protože nic z toho nemá po Sofii… až na to, jak je chytrý. Sofie byla zatraceně chytrá, pokud šlo o oškubání zákazníka, ale pěkně lakotná, když se měla dělit o peníze. Teprve ve třetí třídě jsem si uvědomil, že Niko musel dojít za ředitelem a říct mu, že potřebujeme obědy zdarma. Když jsem přišel do první třídy, dali mi jídlo a já si myslel, že to tak mají všichni.

Kdyby nebylo mě, Niko by si nějak poradil. Jak jsem říkal, je hrdý. První čtyři roky školy by se nejspíš obešel bez obědů, nebo by si s sebou nosil cokoliv, co by se mu podařilo najít v naší povětšinou prázdné kuchyni. Potraviny Sofie moc nenakupovala, zato v obchodě s alkoholem ji znali jménem. Některé vzpomínky si nemusíte zapisovat do deníčku – stačí si vzpomenout na to, jak vás hlady bolelo břicho.

Ale jedno jsme se tím naučili: pokud neberete jídlo jako samozřejmost, můžete ho využít při všech možných příležitostech – k přesvědčování, utěšování, nebo dokonce k oslavě. Už jsem dospělý, tedy alespoň technicky, ale nezapomínám na to, že jediný důvod, proč jsem nebyl věčně hladový, byl můj bratr. A taky nezapomínám náležitě ocenit jídlo.

Někdy je ovšem pekelně těžké ocenit Nikovo jídlo pro dospělé. To ale nic nezměnilo na faktu, že jsem vzal s’more, které by i zapřisáhlého vegana donutilo zamířit do nejbližšího McDonaldu, a kousl jsem si. Bylo to přesně tak příšerné, jak jsem čekal. „Skvělý.“ Žvýkal jsem s nejlepší napodobeninou nadšení, jakou jsem dokázal předvést s plnou pusou křupavého kartonu, sójové čokolády podobné blátivému asfaltu a falešného marshmallow, které… kruci, k tomu bych ani nedokázal vymyslet přirovnání.

Možná to nechutnalo tak, jako když jsem byl malý, ale Niko se nezměnil a udržuje tradici naživu. Pokud máte jen to, co si můžete vyrobit doma, pak na tom záleží – a zatraceně hodně.

„Tak jo, zkus mě přesvědčit,“ povzdechl jsem si. Poprvé jsem Nikovu speciální přesvědčovací metodu potřeboval, když mi bylo pět a chtěl jsem vlastní postel. Už jsem byl velký a toužil mít vlastní postel – v tomtéž mrňavém pokoji, ale jinou postel… protože tehdy jsem to ještě nevěděl… nevěděl jsem, že noc je plná nestvůr. Ale Niko už ano; dva roky předtím jednu z nich viděl a držel to v tajnosti. Být se mnou v téže místnosti pro něj nebylo dost – tak jako nikdy nezapomenete na první polibek, tak nezapomenete ani na smrt zubící se za kuchyňským oknem.

A tak udělal naši tehdejší verzi s’mores a prohlásil to jediné, na co jsem mu nemohl říct ne… ani jako malé dítě. „Bylo by mi smutno,“ řekl mi – v devíti letech a s vážnou tváří. „Ještě jeden rok, Kale, dobře? Jen jeden. Až ti bude šest a mně deset a budeme dočista dospělí.“

Pětiletý Kal by velkému bráchovi nikdy nic neodmítl. Jednadvacetiletý Kal taky ne, ale nemusím mu to přece ulehčovat. Tenhle Kal už nikdy nebude jako ten z doby před mnoha lety. Škoda, tamten Kal byl mnohem lepší. Nevědomost je sladká a někdy z vás udělá lepšího člověka. Jenže nevědomost mi dlouho nevydržela. A za těch několik let, kdy jsem měl to štěstí, plně vděčím Nikovi.

Kdysi tu bylo nevinné, tiché a hodné dítě. Teď jsem tu já. Nejsem nevinný ani hodný. Dokážu být tichý, ale to je obvykle ve chvíli, kdy vám stojím za zády zlomek vteřiny před tím, než vám podříznu krk. To však neznamená, že si to nepamatuju – moc dobře vím, kdo mě udržel v nevinnosti tak dlouho, jak to jen šlo.

„Zapomeň na přesvědčování,“ řekl jsem po dalším soustu. Možná už nejsem stejný, ale Nik ano. Pořád mu nedokážu říct ne. „Udělám to.“

Nedostatek mé obvyklé tvrdohlavosti jindy vyrovnaného bratra na zlomek vteřiny vyvedl z míry. „Takhle jednoduše?“

Pokrčil jsem rameny. „Příští rok, až ‚budeme dočista dospělí‘, už nebudu pomáhat zachraňovat svět. Platí?“

„Myslím, že na ‚dočista dospělý‘ si ty osobně počkáš tak do osmdesáti, ale dobře, platí.“ Podal mi další s’more, a bože, pomoz mi, já si ho vzal.

„Ale mám jednu podmínku,“ řekl jsem. „Tentokrát budu s Abelií-Roo vyjednávat já.“

Zarazil se a přestal se svým typickým antiseptickým nadšením drhnout kuchyňskou linku. „Robin se s tebou o to určitě hádat nebude, ale proč tolik toužíš nechat se obelhat a poslouchat neslušné návrhy tak dlouho, dokud si neodneseš traumatickou poruchu?“

Protože Niko kvůli ní mohl umřít. Na takové věci nezapomínám… nikdy. Chtěl jsem, aby za to zaplatila, a nemluvím o penězích.

Za ty, které už podvedla.

Za ty, které ještě podvede.

Za to, co se kvůli jejímu „opomenutí“ stalo mému bratrovi.

Chtěl jsem starou dobrou pomstu.

Zazubil jsem se stejně temným úsměvem jako Abelie-Roo v baru na polomrtvého krvácejícího upíra a nahlas přidal poslední, jenže stejně hodnotný důvod.

„Pro zábavu.“

* * *

Niko zavolal Abelii-Roo, aby jí řekl, že tu práci bereme a večer za ní přijedeme dohodnout podmínky. Než položil telefon, Abelie-Roo zaječela tak, že ji bylo slyšet přes celou místnost. „Honem, jo?“ zívl jsem.

„Pohlcení celého světa a zničení všech živých věcí… zdá se, že ji to vyvádí z míry,“ poznamenal Niko suše. „Ale tebe zjevně ne.“

Zničení světa? Sám jsem ho kdysi málem zničil, ačkoli to nebyla moje vina… téměř… ale poněkud mi to změnilo priority. Zničení světa versus zdřímnutí: zdřímnutí vždycky vyhraje. A protože jsem si kvůli Klanu a Abelii-Roo nemohl dopřát klidný celonoční spánek, zdřímnutí mi bude muset stačit. A navíc toho, kdo ukradl cikánského smrťáka, se nám stejně nepodaří chytit během několika hodin, tak co. Podíval jsem se na hodinky. Pět ráno. Zasténal jsem a zamířil do svého pokoje. Cestou jsem ztratil ponožku. V pokoji jsem upadl na postel a okamžitě se ponořil do hlubokého spánku.

Když jsem se (kdoví o kolik hodin později) probudil, měl jsem v puse nacpanou ponožku, kterou jsem předtím ztratil. Vyplivl jsem ji a říkal si, jaké mám štěstí, že to není další z Nikových s’mores. Chuť špinavé ponožky před nimi upřednostním kdykoli. S bavlněnými chlupy na jazyku jsem šmátral po budíku. Jedenáct dopoledne. To znamená šest hodin spánku, asi tak polovina toho, kolik si dopřávám obvykle, ale co se dá dělat?

Vyhrabal jsem se z postele, podíval se na hromadu oblečení na podlaze a snažil si vzpomenout, co z toho je čisté, co je špinavé a co je tak akorát na hraně jako Johnny Cash2. Očichal jsem je, rozhodl se a vzal si džíny a černé tričko. Žádné vlky si asi kvůli útoku z minulé noci podávat nebudu… možná o mně a Dalile ještě nevědí všichni. Možná to byli jen ti dva. Ale jestli to ostatní vědí, pak by se to mohlo dostat až ke Klanu, což by pro Dalilu byla špatná zpráva. A navíc všichni vlkodlaci nepatří do Klanu. Někteří z nich si prostě žijí svým životem: jako právníci, servírky, účetní, léčitelé…

Ale nemrtví, to je něco jiného. Nikdy jsem nepotkal nemrtvého, který by nejedl lidi. To oni prostě dělají. Jsou takoví. Jsou to žraloci a lidi jsou chodící návnada. A to znamená, že neexistuje nemrtvý, kterého by nebylo lepší se zbavit… alespoň podle mě.

Po sprše jsem v kuchyni našel vzkaz od Nika. Přilepil ho na krabici cereálií, abych si ho určitě všiml. Šel jsem do práce. Vrátím se na tu schůzku. Udělej bránu a pokřtím tě hlavou v záchodě. Krátké a výstižné, to je celý můj bratr.

Bylo úterý, což znamenalo, že ve škole bojových umění na Západní dvacáté páté někomu nakopává zadek a ještě za to dostává zaplaceno. Většinu ostatních dnů učí jako asistent na newyorské univerzitě mytologii, historii a šerm, a u toho všeho by si měl ještě dělat magistra – nebo doktorát? Kruci, nikdy si to nezapamatuju. No to je jedno. Jeho první studia na vysoké velice rychle ukončili Ólfi. Robin Vtipálek má přátele…. filozofické přátele ze starých dobrých časů gladiátorů a orgií… kteří ještě dnes učí, a ti zatahali za nitky, aby Nik dostal diplom z řecké univerzity.

To je dobře. Rozhodně si to zaslouží. Já na druhou stranu vím o světě víc, než bych chtěl. Mně stačí zadní strana krabice cereálií – to a tíha pistolí a nožů v pouzdrech. Mnoha nožů… a pak ještě nějaké výbušné náboje. Rád bych si myslel, že to ze mě dělá spíš někoho, koho je snadné potěšit, než paranoidního vraha. Nemůžete přece být paranoidní, když víte, že po vás nejen jdou, ale už vás i dostali. A vražedné sklony? Vzal jsem si sousto cereálií a žvýkal. V mém světě mají vražedné sklony dokonce i královny krásy. Jen nenosí korunky.

Vyšel jsem na ulici, zkontroloval hlasovou schránku – od Dalily pořád nic – a rozhodl se, kam se vydat za nemrtvými. V noci se potulují po ulicích a lidské oblečení a přítmí je dostatečně zamaskuje. Venku můžou chodit i během dne, pokud nosí kapuce stažené hluboko do obličeje a slizké ruce udrží v kapsách. Jenže je to risk. Ale tak jako mají bary peri, mají své bary i nemrtví – když si odmyslíte ostatní zákazníky, toalety a vůbec celou tu záležitost s hygienou. Jinými slovy popíjejí alkohol v kalužích vlastní špíny.

Paráda.

Nemrtví se většinou drží v kanalizaci. Jsou buď příliš hloupí, nebo příliš leniví na to, aby si sehnali práci někde jinde než v Klanu, a jediné jídlo, které jim opravdu chutná, je lidské maso, takže se obvykle shromažďují na opuštěných místech. Ve městě je takových míst dvacet. Byl jsem jen na dvou a i to mi stačilo. Bez ohledu na to, kde jsou, ať nahoře nebo v podzemí, vždycky to tam příšerně páchne. Nemrtví milují jatka a pěkné, uleželé kusy masa, ale hygiena? Na deodorant by frontu nestáli, to je jisté.

Tentokrát však do kanálů nepůjdu. To jsem si užil při jednom z minulých případů a snažit se tam najít nemrtvé po pachu je ztráta času. Nejsem tak dobrý, abych rozeznal přirozený puch od nadpřirozeného. I tak se ale do toho namočíme, a proto mě překvapilo, když jsem zaklepal na Robinovy dveře a on mi otevřel s kočičí přepravkou v ruce. Volal jsem mu, abych se ho zeptal, jestli se se mnou nechce vydat na lov, a on byl překvapivě nadšený. Teď mi bylo jasné proč.

„Ehm…“ podotkl jsem váhavě, zatímco mě skrze kovové mřížky pozorovaly oči, které vypadaly jako plamínky svíček. „Kočky přece nesnášejí vodu, ne? Nemyslím, že s mumifikovanou kočkou to bude lepší.“ Kromě očí tam číhala ještě plná tlama ostrých zubů, které se objevily, kdykoli se kočka zašklebila – a ona se šklebí skoro pořád.

Dalo by se říct, že si ji Robin „přinesl domů“ z našeho posledního… no, „dobrodružství“ není úplně vhodné slovo. Spíš „totální voser“. Ale je úplně jedno, jak tomu budeme říkat. Podstatné je, že setřást mumifikovanou kočku je mnohem těžší než setřást obyčejnou kočku.

„Chlapče, neříkal jsem ti, že s tebou do téhle vyslýchací, tedy vyhlazovací akce jdu jen proto, že se v kancelářích v bazaru maluje. Tady dáma se potřebuje trochu protáhnout. Začíná být podrážděná a víš, jak to dopadlo minule, když se takhle cítila. Našla si zábavu sama.“

Ta kočka – Salome – se dostala z Vtipálkova bytu, zabila sousedčinu starou a senilní německou dogu, která se procházela po chodbě, a pak mrtvolu položila Robinovi na polštář jako dárek od malé hodné mumifikované kočičky. Mumifikované kočky nic nejedí, ale rády si hrají stejně jako živé kočky. A až sousedům dojdou velcí psi, mohla by se rozhodnout, že postačí i sousedi.

Mezi mřížemi klece se objevila dočista holá tlapka s drápky, které vypadaly úplně normálně, i když takové být nemohly, a následovalo suché zavrčení. „Ale no tak. Hodná kočička,“ řekl jsem a o krok ustoupil. Ale nevytáhl jsem zbraň, což podle mého znamená, že mám koule z oceli. Podle Salome by to ale nejspíš znamenalo jen to, že by se s nimi dalo líp koulet po podlaze.

„Ty ji máš rád, Vtipálku, že jo?“ zeptal jsem se a ustoupil o další krok. „Připusť to. Je pro tebe jako plyšovej medvídek.“

„Je to zhnisaný bolák na mém perfektně tvarovaném zadku,“ zavrčel, ale nechal si tlapku obtočit kolem prstu. Podle toho, co víme, je Robin starý stovky tisíc let… možná ještě víc. Z jeho pohledu přátelé přicházejí a odcházejí velice rychle, obzvlášť lidští, ale mumifikovaná kočka – kdo ví, jak dlouho bude žít? Wahanket, mumie, která ji vyrobila, je starší než pyramidy. Kočka by mohla vydržet pěkně dlouho. Když přátelé v porovnání s vámi žijí stejně dlouho jako jepice, mumifikovaná kočka nemusí být k zahození. „Takže mám na sobě neformální oblečení.“ Tím myslel volné kalhoty, košili a dlouhý kabát, který dobře zakryl meč, a nic z toho nebylo od Armaniho. Teprve když se Robin nesnaží meč zakrýt kabátem, začínám si dělat starosti. „Kam vyrazíme na lov?“ Zazubil jsem se. „Co takhle trochu přírody? Mokřady? Zachránit nějakou pijavici se žlutýma flekama?“

Podle toho, jak z něj o hodinu později padaly řecké nadávky, když jsme se po lýtka brodili bahnitou vodou a kolem nás lítali moskyti, řekl bych, že si myslel totéž co já. Že je to na houby.

„Je to pro tebe dost mokrý?“ optal jsem se a uhnul před vodou, kterou kopnul mým směrem.

„Ai pidiksou3,“ vyštěkl, ale šel dál.

Nacházeli jsme se na letišti Flushing Airport, které bylo opuštěné ještě dřív, než jsem se narodil. Díky tomu, že Robin vlastní bazar s auty, máme k dispozici všechno, co potřebujeme – jako třeba džíp – pokud se tam, kam chceme, nedá dostat metrem nebo autobusem. „Tohle se stane, když postavíš letiště v bažině,“ zavrčel jsem. Mokřady jsou jen nóbl název pro bažinu. Letiště postavili ve dvacátých letech, zavřeli ho v osmdesátých a stojí na bažině – to je asi tak všechno, co o tom místě vím a co mě zajímá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mršina.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.