Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

VASILIJ MAHANĚNKO

CESTA ŠAMANA

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

MICHAEL ATAMANOV

OBRÁNCE PERIMETRU

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

TEMNÝ BYLINKÁŘ

Herní tester *

Stále ve střehu *

Past na panovníka *

Hledání těla *

PAVEL KOŘNEV

POUŤ MRTVÉHO

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

* Připravujeme

Originally published in English under the title Deadman’s Retinue by Magic Dome Books, 2019

Copyright © Pavel Korněv 2019

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2019

English Translation © Irene and Neil P. Woodhead 2019

Czech Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-376-7 ePub

ISBN 978-80-7594-377-4 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

ZBÝVAJÍCÍ ČAS: 29 dnů 23:59:59…

Co dokáže hráč 99. levelu?

No, prakticky cokoli. Kupříkladu může použít Svitek vzkříšení.

Bohužel jsem oním hráčem nebyl já, nýbrž…

Barth Ohnivá pěst, paladin. Úroveň 99.

… můj zapřisáhlý nepřítel.

Barth by nás všechny dokázal bez problému roztrhat na kusy a nejhorší bylo, že to i věděl. Proč taky ne? Goar – který z nás měl nejvyšší level – stál pořád o dobrých 25 % níž. A Neo byl jen slabá nehráčská postava, nestál tak ani za zmínku. Barth se tudíž vůbec neobával toho, že by narazil na nějaký tužší odpor, a očividně nás plánoval rozdrtit prvním úderem.

S hlasitým zahučením se okolo něj roztočil ohnivý vír, který následně vystřelil vzhůru, olízl mramorové schodiště a rozlil se všemi směry, přičemž řval a vyl jako živý.

Moje mitrilová maska se během okamžiku rozžhavila skoro doruda. Musel jsem aktivovat Závoj smrti. Hned jsem se cítil trochu líp, jenže obranné zaklínadlo mi rychle odčerpávalo zásoby energie. Moc dlouho ho neudržím.

Goar na tom byl ještě hůř: plameny mu olizovaly černou zbroj, hledaly si cestu dovnitř a nutily orka ustupovat směrem k policím s knihami. Bylo to ale marné: požár už zachvátil celé přízemí knihovny. Barth netroškařil: investoval všechno, protože byl odhodlaný nedat nám žádnou šanci přežít.

Dokonce i Isabella – které byl ohnivý živel blízký – působila ztraceně. Neměla jak ohnivé čáry odrazit, proto přistoupila k zoufalé obraně. Barth však neplánoval tam jen tak stát jako nějaký idiot. Vybuchl smíchy, rozmáchl se svým pekelným řemdihem a vrhl se na nás.

Pekelným? Opravdu jsme byli v pekle! Jako hříšníci jsme hořeli v jeho ohni.

Zvedl jsem flamberg, připravený řemdih zablokovat (fakt, fakt špatný nápad!), jenže Barth na poslední chvíli změnil směr úderu a zvolil si za cíl Isabellu. Dokonale tím elfskou kněžku zaskočil, zasadil jí mocný úder planoucí ocelovou koulí s hřeby a odmrštil ji na stěnu.

Ty parchante!

Stržen útokem se ke mně Barth otočil zády. Rozmáchl jsem se vší silou flambergem a zaútočil na škvíru mezi jeho zbrojí a přilbou.

Mocný úder! Přesný úder!

Výpad jsem provedl skvěle, bohužel nepřinesl žádné výsledky. Plameny olizující Barthovu rudooranžovou zbroj se totiž najednou zhmotnily a největší část úderu vykryly. Mrazivý chlad v mém meči se tak sice ukázal být silnější než samotný pekelný oheň a odčaroval jeho magii, která se za tříštivého zvuku rozplynula, flamberg však jen zaskřípal Barthovi o zbroj, nepronikl skrz ni.

Barth rázem zapomněl na Isabellu, nataženou na zemi, a ladným, skoro tanečním pohybem se otočil. Teď jsem se musel úderu jeho strašlivého řemdihu vyhnout já. Ohněm, který v něm zuřil, se pokusil omezit mě v pohybu a poslat mě zbrani přímo do cesty. Přesto jsem z jejího žhavého objetí vyklouzl a Barthově smrtící zbrani unikl.

Zasmál se. „Vidím, že jsi trénoval!“

Přestože Barth selhal a Svitek vzkříšení nezískal, zdálo se, že je ve skvělé náladě. A proč ne? Jeho ohnivý útok nás všechny donutil k obraně a připravil nás o možnost vyčerpat osamělého protivníka kolotočem útoků ze všech stran a dorazit ho.

Teď jsme se mu neměli jak postavit.

Postavit se mu? Hořeli jsme zaživa! Sakra!

Moje kůže pod doruda rozžhavenou maskou začala syčet. Na celém světě zdánlivě zůstala jediná studená věc: můj flamberg. Led uvnitř však nedokázal odrazit prudký útok ohňového živlu.

Utéct! Museli jsme odsud. Hned!

Univerzální vědění, které mi meč propůjčil, mi nyní ukázalo nejkratší únikovou cestu. Vrhl jsem poslední pohled po Isabelle, zahnané do kouta, a ukročil jsem vzad.

A pak…

Pak bylo najednou po všem. Zuřivý svit magického ohně zhasl. A spolu s ním i nesnesitelný žár paladinova spravedlivého hněvu, který nahradila požehnaná, chladivá tma.

„Co to, k čertu?“ zaklel Barth. „Děláš si ze mě srandu?“

Shora se ozvalo vítězoslavné zakrákání. Zaklonil jsem hlavu a spatřil Nea, jak stojí nehybně na schodišti nad námi a šíří se z něj vlny hojivé temnoty. Chlapec se třásl a vrávoral, jak z něj prýštila dokonalá černota, která v něm nyní žila, a dusila sluneční paprsky vnikající dovnitř okny.

Barth se zadíval stejným směrem. Vycenil zuby v nenávistném úsměvu, nedostal však šanci udělat cokoli jiného. Místností se rozlehl zuřivý řev a roztřásl stále hořící regály. Vzápětí se kouř rozestoupil a odhalil Goarovu mohutnou černou postavu. Obyčejně mocí Rovnováhy protivníky buďto znehybňoval nebo zpomaloval, tentokrát však využil druhou stránku své dovednosti a zpomalil samotný čas. Rychlostí vystřeleného šípu a silou torpéda prolétl ork síní a vrazil do Bartha.

Silně obrnění válečníci se společně odkutáleli ke vzdálené stěně a z kamenné podlahy přitom křesali spršky jisker. Goar skončil nahoře a plně toho využil. Jelikož neměl čas tasit meč, prostě protivníka praštil obrněnou pěstí do přilby a promáčkl mu hledí.

Náš nepřítel si však zachoval chladnou hlavu. Vyřkl krátké zaklínadlo a odhodil Goara stranou jako hadrovou panenku. Ork nalétl do stále kouřící knihovny, která se roztříštila, a Goar tak přistál v jejích troskách.

Barth se vyškrábal na nohy a hned nato roztočil řemdih. Tentokrát nás už ale ohnivá bouře nemohla spálit zaživa. Goar se rychle vzpamatoval, vyskočil zpátky do obranného postoje a zaštítil Isabellu vlastním tělem.

„Chcípni, ty červe!“ zavrčel Barth, rozmáchl se a mrštil po orkovi koulí ohně.

Isabella před sebe zvedla hůl a bojové zaklínadlo odrazila. Koule ohně tak trefila okno a to se v kaskádě třpytivých střepů vysypalo.

Povzbuzena tímto úspěchem, zaútočila kněžka na Bartha přízračným bičem. Útok však vykryla jeho oranžová zbroj, nenapáchal tak žádné škody.

Patová situace.

Pohlédl jsem na Nea. Chlapec měl co dělat, aby zablokoval Barthovu ohnivou magii. Tvář měl strhanou a orosenou potem a prsty svíral zábradlí tak pevně, až mu zbělely klouby. Nově jmenovaný velitel Řádu černého fénixe byl na konci svých sil a víc nám už pomoct nemohl.

No. V tom případě jsme se museli spolehnout na sílu svých zbraní.

Barth se znovu rozmáchl řemdihem. Goar útok vykryl nárameníkem. Zavrávoral, udržel se však na nohách a dokonce zaútočil mečem, jehož černá čepel pronikla paladinovou zbrojí. Já se následně přesunul za Bartha a sekl ho do stehna.

Ostří plamenné čepele se zařízlo do kloubu v Barthově zbroji a způsobilo mu krvácející ránu. Barth zaklel a znovu se ohnal svojí strašlivou zbraní. Jako ohnivá kometa mě trefila rovnou do hlavy.

Auvajs.

Zranění: 688 [470/1440]

Okamžik před zásahem jsem se přikrčil, řemdih mě tak jen škrábl, přesto mě srazil na záda na zem. Moje herní záznamy explodovaly novými hlášeními o tom, že jsem dosáhl nové úrovně, a také o mé nynější odolnosti vůči ohni a magii.

Mysl mi plavala. Před očima – nebo spíše před okem – se mi zatmělo. Ještě než jsem stačil znovu zaostřit, odkulil jsem se stranou a zamaskoval se.

Barthovi se nechtělo honit za neviditelným cílem, proto se zaměřil zpátky na orka. Jeho těžký řemdih znovu a znovu ladně létal vzduchem a Goar jen s obtížemi vzdoroval nátlaku, nemohl totiž přejít do protiútoku.

Isabella se moudře držela stranou, soustředila se na blokování útočných čar, pumpovala do Goarových magických štítů energii a občas na něj vkládala požehnání.

Opět jsem se přesunul za Barthova záda – jenže tentokrát ho moje maskování neoklamalo. Hřeby pobitá koule z oceli a ohně mě zasáhla plnou silou a v saltu mě odhodila stranou.

Můj následný útok však byl úspěšnější, trefil jsem ho totiž přesně tam, kam jsem chtěl, a před vážným zraněním ho uchránila jenom pevnost jeho zbroje.

Shoř v pekle, hajzle!

Nezdálo se, že by ho zranění na stehně jakkoli omezovalo. Už dávno se zregeneroval nějakými léčivými zaklínadly. Goar však takovou výdrž neměl. Stále častěji míjel, klopýtal a meč v jeho ruce ztěžkl a zpomalil. Isabellina podpora nemohla doopravdy zvrátit průběh bitvy v náš prospěch; jenom oddalovala nevyhnutelné.

A Barth se zdál neunavitelný. Blokoval naše útoky mečem a bránil nám zasadit přesně cílený úder na klouby své zbroje – a po celou dobu navíc metodicky nakopával Goarovi zadek.

Najednou se Barth odvrátil od Goara a chytrým obratem vyslal řemdih mým směrem. Zachránil mě Skok. Ohnivý řemdih se jako dělová koule mihl kolem mě, vzápětí však následoval další útok, Barth mě tak nutil neustále se sklánět a uhýbat, abych se od něj vzdálil.

Goar se pokusil přejít do protiútoku. Barth si nebezpečí všiml na poslední chvíli a vykryl útok magickým štítem, který obalil Goarův meč svým lepkavým objetím. Řetěz řemdihu se obtočil kolem orkova meče a vytrhl mu ho z ruky. Isabella vyrazila vpřed a následující smrtící ránu vykryla holí.

Válečníci se do sebe pevně zaklesli a Barth odhodil Isabellu vzduchem.

Bylo po nás.

Možná jsme se odsud pořád mohli dostat, dokud to šlo.

V tu chvíli se ve dveřích objevila postava ve zbroji s nárameníky ve tvaru lvích hlav s vyceněnými zuby a v helmě s podobou tygra.

Princ Julien.

Ohnal se oštěpem. Jeho hrotu ve tvaru listu jsem neměl naději se vyhnout.

Tak tomu se říká špatné načasování. Jako by se nemohl vzkřísit někdy jindy!

Vrhl oštěp vší silou přes místnost. Sledoval jsem, jak se zabodl do Barthovy oranžové zbroje. Do těla mu pronikl mezi lopatkami a vyjel mu ven hrudí.

Čáry, které byly smrtící pro nemrtvé, bohužel paladinovi velké poškození nezpůsobily. Otočil se.

„Ty!“ zasípal Barth.

Julien beze slova tasil ze zad dvouruční meč a rovnou přešel do útoku. Jeho nedávná porážka ho musela fakt namíchnout, protože dokonce zapomněl i na mě, tak moc dychtil dostat se k Barthovi.

Anebo to dělal kvůli Isabelle?

Třeskla ocel a paladin Barth s temným rytířem Julienem se pustili do boje. Pospíšil jsem si ke Goarově meči a kopl ho po podlaze orkovi. Goar rázem ožil, sebral ho a přiskočil k Julienovi, aby mu pomohl zahnat protivníka do kouta. Jednal ale opatrně a nijak nespěchal nastavit krk, radši hrál podpůrnou roli.

Ani mě nijak netěšilo, že bych mohl padnout za oběť nahodilé ráně. Čas od času jsem překonal vzdálenost mezi námi, bodl Bartha do kloubů jeho oranžovorudé zbroje a zase se rychle zamaskoval, po celou dobu jsem přitom nespustil oči z prince Juliena. Dost by se mu podobalo, kdyby mi dal v tu nejméně příhodnou chvíli okusit svůj meč.

To už změnila taktiku i Isabella a útočila na Bartha krátkými záblesky bojových zaklínadel. Třebaže většinu absorbovala jeho odolnost vůči magii, občas se jí přece jen podařilo způsobit mu nějaké poškození, což ho nutilo trhat sebou a dělat chyby. Bez své božské magie se začal hroutit. Na rozdíl od prince Juliena, který byl velmi zkušený bojovník, se Barth zvládl jen krýt, a ztrácel přitom zdraví, které nyní bylo na 50 %… 33 %… 25 %…

No tak! Ještě trochu!

V tu chvíli se Barth proměnil v ohnivý vír a spustil lavinu nových úderů. Vymanil se Julienovi, skočil po Goarovi a omotal mu řetěz řemdihu kolem krku.

„Chcípni, ty svině!“ zařval Barth a utrhl Goarovi hlavu. Jen tak.

Orkovo bezhlavé tělo se svezlo k zemi. Opět jsem ucukl a chystal se zmizet. Potom jsem ale nečekaně změnil názor a zastavil se.

Do prdele! Měl jsem jenom měsíc na to, abych dosáhl levelu 99! Měsíc! Jak bych si mohl nechat ujít šanci získat hromadu bodů zabitím paladina?

Spěch! Rychlý úder!

Chamtivost a zoufalství mě hnalo vpřed. Vrhl jsem se na Bartha stejně rychle, jako se pohyboval i on. Dokonce rychleji.

Barth vykryl první výpad násadou řemdihu. Moje dva následující údery si našly cíl, jen druhý však slavil úspěch; plamenná čepel flambergu mu sklouzla po chrániči kolena, zajela do spoje na zbroji a zařízla se mu do masa.

Stáhl jsem se. Přesto se za mnou Barth nepustil, přišel totiž o své nadpřirozené zrychlení. Zraněná noha se pod ním podlomila.

Vtom jakoby zešílel. Ostře se rozmáchl, zaútočil řemdihem na Nea, omotal ho kolem něj a podtrhl mu nohy.

Tma zmizela. Cítil, jak se vrací ohnivý žár.

Paladin se zasmál a obalil se žhnoucím objetím ohnivé aury. „Je po vás!“

Tentokrát se neobtěžoval rozpoutat ohnivou bouři. Místo toho se v oslepující plamen proměnil sám. Z rukou mu vyrostly dva ohnivé meče. Jeho první údery se s lehkostí propálily modrou zbrojí prince Juliena a vymazaly kletbu, kterou po něm mrštila Isabella. Během zlomku vteřiny se situace obrátila.

Ten parchant!

Skoro jsem se zalkl zuřivostí, která mě zalila.

Pak jsem nad hlavou uslyšel mocné krákorání. Na scénu vstoupil Strašák – ale místo aby se vrhl na Bartha, jak jsem očekával, nalétl na prince Juliena. Fénixův mrtvý černý stín obklopil rytířovu zbroj a neznatelně ji pozměnil.

V průzorech pro oči v tygří přilbě se rozzářily temné plameny pekelné. Lví hlavy na Julienových náramenících ožily a vycenily zuby. Samotná zbroj ztmavla a stala se slizká jako kůže nějakého podmořského netvora. Julienův dvouruční meč nyní připomínal modročernou rýhu, kterou snadno odrazil následný úder Barthovy ohnivé čepele, zatímco jeho šupinatá zbroj zablokovala paladinův druhý meč.

Než mohl Barth cokoli udělat, rozsekl mu Julien kyrys. Poté princ znovu zaútočil a tentokrát šel nepříteli po nohách. Bartha zradilo zraněné koleno, které mu nedovolilo uskočit z cesty; klopýtl a jen taktak se udržel na nohách.

Když ukročil vzad, spatřil jsem svoji šanci. Mocnou, ale přesnou kombinací jsem bodl flambergem vpřed a zarazil ho vší silou do škvíry mezi jeho nárameníkem a hrudním plátem. Barthova levá paže zůstala ochable viset.

Kritický zásah! Ochromující zranění!

Princ Julien se ihned vrhl zpět do boje. Hrozivou rychlostí se ohnal svým pozměněným mečem a znovu a znovu ho vrážel do Barthovy oranžovorudé zbroje. Paladinovo zdraví se smrskávalo. Dostal jsem šanci ho už jen jednou, dvakrát seknout, poté se do masakru zapojila Isabella a mocně praštila Bartha holí.

Lebka Roger – ze které vyrašila silná vrstva bodců – rozdrtila poškozené hledí a proměnila Barthův obličej v krvavou kaši. Barth zamával pažemi a padl na záda. Zář jeho zbroje pohasla.

Zpočátku jsem si ani neuvědomil, že je mrtvý. Potom mi před očima problesklo hlášení o tom, kolik jsem získal zkušenostních bodů. Následovala lavina upozornění na novou úroveň.

Kolik jich bylo? Jedno… dvě… deset!

Přestože jsem získal jen jistý podíl zkušenostních bodů, hra mě štědře odměnila za vítězství nad tak vysoko postaveným hráčem, což mi umožnilo přeskočit deset levelů, z 60. na 70. Na druhou stranu to nebyl moc velký důvod k radosti: nějak jsem pochyboval, že se Barth dá ještě někdy znovu tak snadno porazit. A k aktivaci Svitku vzkříšení jsem pořád potřeboval získat asi třináctkrát tolik bodů, než kolik jsem získal za tato malá jatka.

A kde najdu podobně šťavnaté sousto?

Změřil jsem si prince Juliena, když jsem se ale střetl s jeho pohledem, který planul ohněm pekelným, rychle jsem ustoupil vzad.

„Ať vás to ani nenapadne, kluci,“ varovala Isabella a zvedla se od Barthova těla s drátěným opaskem v rukách.

Po krátkém váhání schoval Julien meč do pochvy na zádech. Temnota, která transformovala jeho zbroj, se stáhla, jako když se had svléká z kůže. Jeho zbroji se vrátil původní lesk.

S vítězoslavným zaskřehotáním se Strašák zhmotnil z ničeho a vystřelil vzhůru.

Do prdele! Neo!

Vyběhl jsem nahoru po schodech a oddychl si. Barthův řemdih chlapce nezabil, jen ho omráčil. Neo už seděl na podlaze a utíral si zakrvácený obličej rukávem.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se.

„V pohodě, strýčku Johne,“ odvětil chlapec a zvedl ruku. Strašák slétl dolů a usadil se na ní.

Třebaže jsem neviděl jejich statistiky, vypadalo to, že Barthova smrt oběma přinesla velkou část herního koláče.

„A co to bylo?“ zeptal jsem se. „Chci říct, co jsi to provedl s princem Julienem?“

Neo se zvedl na nohy a potřásl hlavou, aby se vzpamatoval. „Požehnání pravé temnoty.“ Když si všiml mého tázavého pohledu, dodal: „Na mrtvé se použít nedá. A Goar a teta Bella slouží jiným bohům.“

Zachechtal jsem se. „Tomu se říká štěstí.“

Sotva jsem to dořekl, rozlétly se vstupní dveře. Dovnitř se z ulice nahrnulo několik hráčů.

Sáhl jsem po meči, hned jsem se ale zase uklidnil, protože jsem mezi nimi rozpoznal Grakha. Byla to naše eskorta z řad Černých stopařů. Jenom jsem doufal, že nám nebudou zazlívat, že jsme je zatáhli do tohohle masakru.

Jakmile válečníci spatřili prince Juliena, obnažili meče.

Isabella rychle vykročila vpřed. „Je s námi!“

„Když to říkáš,“ zabrblal Grakh trucovitě.

Kněžka vyběhla nahoru po schodech. „Juliene, pojď se mnou! Grakhu, ty zkontroluj první patro! Nezapomeň postavit hlídku! Sbírejte svitky!“

„Správně,“ odvětil barbar mnohem nadšeněji. Ohrnul snad někdy nos nad trochou dobrého plenění?

Zachechtal jsem se a pospíšil si za Isabellou a Julienem do druhého patra. Tam schovávali nejcennější knihy.

ZBÝVAJÍCÍ ČAS: 29 dnů 22:38:13…

K mému překvapení se Isabelle podařilo zorganizovat naše loupení nezvykle prakticky. Každý z nás, dokonce i Neo, dostal přidělený prostor k prohledání. Procházeli jsme knihovny a nosili jí své objevy k dalšímu roztřídění. Čiré množství svitků nám totiž nedovolilo je vzít všechny.

Zvláštní bylo, že princ Julien pracoval bok po boku s ostatními, aniž by se třeba jen pokusil její příkazy zpochybnit. Snažil jsem se mu zdaleka vyhýbat, v úzkých chodbách knihovny jsme do sebe přesto vráželi. Kdykoli jsme se míjeli, ani jeden z nás nepolevil v ostražitosti.

Chamtivost nám však bránila jít si navzájem po krku. Prodej naloupených svitků mohl vynést hromadu zlata, takže zrovna teď nebyla pravá chvíle na hloupé šarvátky.

A třebaže se naše cesty mohly v budoucnu zase zkřížit, nedělalo mi to takové starosti jako počítadlo, které jsem neustále vnímal koutkem oka. Ať už ho vytvořila hra nebo moje vlastní přebujelá fantazie, tento viditelný důkaz odtikávajících vteřin na mě tíživě doléhal, viděl jsem totiž, jak mi čas doslova protéká mezi prsty.

Měsíc! Jenom měsíc! Méně než třicet dnů!

Jestli nedosáhnu levelu 99 a neaktivuju Svitek vzkříšení, abych se vrátil zpátky do života, všechno tím pro mě skončí. Jakmile mě už nebudou potřebovat, jejich štědrost skončí a někdo utne placení mých nemocničních účtů.

Do zad se mi zakousla ostrá bolest. Cítil jsem spálené maso a celé moje tělo sevřela křeč. Těžce jsem se opřel o regál před sebou, a to zrovna ve chvíli, kdy se do hry vrátil Goar. Oděn od hlavy k patě ve zbroji, přistál paladin Rovnováhy s třesknutím na nohách na zemi a tasil ze zad meč.

„Všechno je v pořádku,“ ujistil jsem ho a snažil se přemoct slabost. Být oltářem Paní Karmínového měsíce očividně nebyl ten nejpříjemnější pocit na světě. „Vezmi nějaké svitky a odnes je Isabelle.“

„On je s námi?“ zeptal se ork překvapeně, když v sousední chodbičce zahlédl Julienovu siluetu.

„Tak trochu,“ odvětil jsem neutrálně, nabral si knihy a odnesl je do přední síně. Když jsem zjistil, že je Isabella sama, zeptal jsem se: „Víš jistě, že udržíš prince na uzdě?“

Usmála se. „Žádný strach, kotě. Všechno je pod kontrolou.“

Přiznávám, že mě její odpověď neuklidnila. Přesto jsem se rozhodl tím dál nezabývat. Místo toho jsem změnil téma.

„Goar je zpátky.“

„Cítila jsem to.“

„A když zabijí upíry, i ti se vzkřísí vedle mě? Jsou fakt tím posledním, co bychom tu potřebovali. Navíc musím říct, že to není zrovna fajn pocit.“

„Už jsem je vymazala z tvého bodu vzkříšení,“ odvětila. „Radši se vrať zpátky do práce. Nedovolí nám hrabat se tu dlouho. O tohle místo je příliš velký zájem.“

Ach ano, v tom měla naprostou pravdu. Museli jsme počítat s tím, že se každým okamžikem objeví nezvaní hosté. A pokud budou patřit k Plodu temnoty, kdo ví, jak Julien zareaguje.

Tiše jsem zaklel a pospíšil si zpátky do archivu. Podařilo se mi vyprázdnit několik regálů, pak jsem uslyšel Nea oznámit: „Blíží se Světlouši!“

Mít oči ve vzduchu je skvělá věc, říkejte si, co chcete. Strašák celou dobu kroužil po nebi nad knihovnou. Nepřátelského předvoje si všiml s dostatečným předstihem, aby umožnil Isabelle otevřít portál.

Ukázala na hromadu knih a svitků. „Vezměte jich tolik, kolik budete moct.“ Naklonila se přes zábradlí a křikla dolů: „Grakhu! Máme hosty! Začněte stavět barikády! Musíme hrát o čas!“

Odpovědí jí bylo rachocení převracených regálů.

Pospíšili jsme si shrábnout trofeje do brašen, přičemž jsme začali těmi nejcennějšími. Jakmile jsme s tím byli hotoví, cpali jsme do svých inventářů všechno, co nám jenom přišlo pod ruku. Toho už se Isabella neúčastnila, protože se pustila do nějakého komplexního zaklínadla. Trochu mi připomínalo žhnoucí oblak z jeskyně mrchožroutů, tentokrát však ohnivé linie, které se napínaly ke stropu a vykreslovaly siluetu nějaké majestátní postavy, zhasly dřív, než se stačily nažhavit do nebezpečně karmínového odstínu.

Netušil jsem, co má za lubem, rozhodně to ale neslibovalo nic dobrého pro blížící se Světlouše. Vlastně by nemusel být špatný nápad zapojit se do masakru.

Šlo o body, ne? Vždycky by se mi jich hodilo víc.

Zdola k nám dolehl rámus, jak útočníci vyrazili dveře. Do budovy vpadli válečníci Synů světla a těžkými kroky se pustili vzhůru po schodišti. Déšť šípů je nezastavil, barikáda z převrácených regálů však odvedla mnohem lepší práci.

V žáru bitvy se několik nepřátelských čarodějů rozhodlo dostat do prvního patra levitací, Goar a Julien však na ně svrhli prázdnou knihovnu a lučištníci Černých stopařů je zasypávali šípy, dokud se nestáhli.

Na schodišti se pro nás ale situace nevyvíjela zrovna dobře. Nepřátelé byli v obrovské přesile. Podpořil jsem Grakhovy muže tím, že jsem vypouštěl jeden Šíp smrti za druhým, ubohé škody, které moje čáry páchaly, ale nemohly situaci zvrátit. Nepřátelé metali zdola ohnivé koule a bleskové výboje, dokud jsme neztratili jednu, pak i druhou barikádu.

Synové světla nepolevovali v nátlaku. Jejich bojovníci zaplavili schodiště, a kdykoli to bylo nezbytné, navzájem se nahrazovali. Nám zbývalo méně než tucet Stopařů.

Když jsme se dostali na podestu mezi prvním a druhým patrem, chystal se Grakh rozpoutat konečnou bitvu a poslat do ní úplně všechny.

„Dost!“ zavolala Isabella. „Vypadněme odsud!“

Portálem proskočila jako první a ostatní ji následovali. Já se zdržel a sledoval karmínový oblak, který se začal kupit pod stropem, připravený vypustit proudy tekutého plamene.

Vzápětí se věž knihovny proměnila v ohnivé inferno.

ZBÝVAJÍCÍ ČAS: 29 dnů 20:47:28…

Hlavní město Temné strany Věží moci se rozkládalo na stovkách ostrůvků v deltě Azurové řeky. Tvořily ho klidné vody zdánlivě nekonečné zátoky, majestátní chrámy, přepychové paláce a ponuré klanové hrady a působivá Věž temnoty, která všemu dominovala a byla vidět ze všech míst ve městě. Ta hojnost; ta rozlehlost a velkolepost!

My se ale přenesli na uzavřený dvorek, tmavý a vlhký, s převislými střechami, které sotva poskytovaly výhled na nebe.

„Co to, k čertu?“ vyštěkl jsem, když jsem se rozhlédl po plesnivých stěnách okolo. „Kde si myslíš, že jsme? Nebo je to součást tvého plánu?“

„Ovšemže ne!“ odsekla Isabella. „Silové pole prostě není stabilní, to je všechno. Muselo způsobit přesunutí koncového bodu. Chtěla jsem nás přenést k Lloydovu obchodu!“

Otevřel jsem mapu. Skončili jsme na sousedním ostrově, asi deset minut chůze od původní destinace.

„Fajn.“ Pokrčil jsem rameny. „Tak půjdeme pěšky.“

„Sklapni!“ Zvedla ruku a zavřela oči. „Dej mi pět minut!“

Goar si sundal přilbu a odhalil špičáky v širokém úsměvu. „Klidně i deset,“ zachechtal se a jeho tělo obklopila sotva viditelná zář.

Aha! I on dosáhl nového levelu!

Změřil jsem si prince Juliena. Nezdálo se, že by s rozdělením nově získaných bodů spěchal. Proto jsem se taky rozhodl počkat. Rozdělování bodů je dost intimní záležitost, nemyslíte? Navíc jsem byl hodně blízko dalšího upgradu své nemrtvé části. Nemohl jsem vědět, v co se proměním. Bude lepší počkat.

Bitvu přežil jen půltucet válečníků Černých stopařů. Žádný zjevně nespěchal s odchodem. Co se týkalo Grakha, ten nespouštěl oči z Isabelly.

Rád bych věděl, jakou dohodu spolu uzavřeli.

„Strýčku Johne!“ Neo ke mně přistoupil a tišeji dodal: „Můžu otevřít portál do obchodu a vzít tě s sebou. Ale jenom tebe.“

Jeho rezavé vlasy tvořily šokující kontrast s jeho bledou pletí, vypadaly skoro ohnivě, a jeho oči připomínaly bezedná černá jezírka. Nový velitel Řádu černého fénixe se proměnil z chlapce s dírami mezi zuby ve vyzáblého puberťáka, který se ještě nesžil s novým statusem.

Kus programového kódu? Tak to bych neřekl…

„Ne, díky.“ Poplácal jsem ho po rameni. „Myslím, že počkám na Isabellu.“

„Prosím, buďte opatrní, oba dva.“

Sotva to řekl, uslyšel jsem opodál výbuch. Země pod našima nohama se otřásla.

„Neo?“ řekl jsem, protože mě ovládla úzkost. „Můžu si půjčit Strašáka?“

Kývl. Mrtvý fénix přeskočil z jeho ramene na to mé, nespokojeně přešlápl a drápy mi poškrábal zbroj.

„Uvidíme se v obchodě!“ křikl Neo. Obklopila ho třpytivá aura, a když se rozplynula, zmizel spolu s ní i Neo. Tohle se nepodobalo běžné teleportaci.

Malý chytrák! Vyhodil jsem Strašáka do vzduchu. „Leť, ptáčku! Leť!“

Nemrtvý pták pobouřeně zaskřehotal a vzlétl. Díky schopnosti ovládat mrtvé jsem mezi námi vytvořil mentální spojení, které mi umožnilo prohlédnout si okolí Strašákovýma očima.

A můžu vám říct, bylo se na co koukat. Nebe halil šedivý opar. V dálce stoupaly nad hořící budovy sloupce černého kouře. Vzduchem probleskovaly bojové čáry. V ulici opodál se v zoufalém boji střetly dvě skupiny hráčů; fénixův ostrý sluch zachytil jejich válečné pokřiky, které skoro přehlušilo břinkání zbraní.

„Temnota!“ křičela jedna skupina.

„Chaos!“ odpovídala druhá.

Otevřel jsem oči a potřásl hlavou, abych se vzpamatoval. „Temnota a Chaos? Co to má být? Občanská válka nebo něco takového?“

„Spíše Bartolomějská noc,“ zachechtal se Goar, který už rozdělil své body. „Temnouši masakrují Chaosity.“

Když to velitel Černých stopařů uslyšel, netrpělivě se otřásl a ukázal svým válečníkům na východ ze dvora.

„Pojďme někomu nakopat zadek!“ zvolal a tasil z pochvy na rameni meč.

Nechápavě jsem na ně civěl, pak jsem požádal Goara o vysvětlení. Než se k němu ale dostal, ozval se princ Julien: „Část Temnoušů změnila strany a připojila se k Chaosu, byla tak prohlášena za psance.“

„Správně,“ potvrdil Goar. „Z těch, kdo nestačili včas opustit město, se stala lovná zvěř.“

Překvapeně jsem hvízdl. Admini si museli všimnout vojenské převahy Temnoušů. Museli to být oni, kdo tuhle malou konfrontaci zorganizoval, aby se ve hře znovu nastolila rovnováha narušená zapáleným zájmem Temných dobýt Věže moci Světla. Ale pokud tomu tak bylo…

Podíval jsem se na Isabellu. „A co Paní Karmínového měsíce?“

Princ Julien se zachechtal. „Takový tupec! Jednou zombie, vždycky zombie!“

„Naše mazaná kněžka je teď na straně Chaositů,“ řekl Goar a zazubil se, čímž potvrdil moje podezření.

Pohlédl jsem zpátky na Černé stopaře. „Ale…“

„Já to taky nechápu,“ odvětil Goar tlumeně.

Bylo hezké vidět, že tentokrát tápe i Julien.

Vtom Isabella hlasitě vydechla a probrala se z transu. Goar při pohledu na ni vytřeštil oči.

Rozuměl jsem mu. Byla už na úrovni 61 a já si nějak nemyslel, že by postoupila jenom díky svému podílu na zabití Bartha. I kdybyste připočítali spálení Světloušů tam v knihovně, takový postup byl podezřele rychlý.

„Nemůžu odsud otevřít bránu,“ oznámila. „Zpátky do obchodu budeme muset jít pěšky.“

„Musíme?“ zabrblal Goar. „Proč, k čertu?“

„Potřebujeme se zbavit těch svitků dřív, než aukce zaplaví trofeje z Království mrtvých,“ vysvětlila.

Touha slíznout smetanu za lup se zdála být dost dobrým důvodem proč riskovat. Otevřel jsem mapu. „Je to asi kilometr a půl odsud. Kolem není moc lidí, v cestě ale máme jeden most.“

Julien se shovívavě zazubil. „Cestu si probojujeme.“ Když na něj Isabella pochvalně pohlédla, rozzářil se.

„Jsi připravený?“ zeptala se Isabella Grakha.

„Jo! Jdeme!“ vyštěkl barbar.

Černí stopaři se jako první přesunuli do slepé uličky. Pospíšil jsem si za nimi, abych jim ukázal správný směr.

Strašák kroužil nad střechami. S jeho pomocí jsme se bez problémů drželi pustých uliček, kde jsme se vyhnuli všem skupinám hráčů bez ohledu na to, ke které straně patřili. Goar měl pravdu: ve městě měli ortodoxní Temnouši navrch, napadali opevnění Chaositů, zatýkali je a stavěli barikády.

Hru ovládlo doposud nevídané napětí, obzvláště u chudáků hráčů, kteří si vybrali špatnou stranu. Přesto, rovnováha byla posvátná a mohla Chaosity za jejich problémy obdařit jedinečnými schopnostmi a dovednostmi. Pro podobné volňásky stálo za to umřít; a možná i zaprodat duši – v reálném životě stejně jako ve hře.

Myslíte si, že mám o lidské rase špatné mínění? Kéž by.

Cestou jsme na nikoho nenarazili, až v bludišti klikatých bočních uliček nás přepadli tři hráči, kteří se schovávali v průchodu.

„Temnota nebo Chaos?“ zakřičeli, než stačili vůbec zjistit, ke komu patříme.

„Rovnováha!“ vyštěkl Goar a potřásl mečem. Zmatení hráči rychle vypadli. Ani jeden neměl level vyšší než 50: naše skupina byla úplně mimo jejich ligu.

Na další křižovatce jsem zvedl ruku a pokynul všem, ať zůstanou stát. Před sebou jsme měli nábřeží a kamenný most přes jeden z širokých kanálů, který byl přehrazený barikádou. Na jeho začátku byl zátaras z navršeného nábytku vyrabovaného z okolních domů. Sedělo na něm několik lučištníků s identickými černými páskami na pažích.

Třebaže tu byl sotva tucet Temných – které bychom případně zvládli – o kus dál stály u pentagramů nakreslených křídou na dláždění nehybně dvě postavy v šedých hávech.

Strašák ostře zahnul, aby mi umožnil si zaklínače lépe prohlédnout.

Do prdele. Byli to démonologové. Nedalo se říct, jaké legie by mohli povolat z pekla, kdybychom se přes ně pokusili probojovat.

Řekl jsem o této nečekané překážce Isabelle.

Trhla sebou. „Se mnou ani nepočítejte. Ještě se mi nevrátily síly.“

„Další most je odsud příliš daleko,“ řekl Grakh a zamračil se. „Budeme to muset vzít oklikou přes další dva ostrovy.“

„Už mi skoro vypršel čas,“ zavrčel Goar. „Co ty?“ Zamžoural na Juliena. „Nemůžeš nás přes ně dostat?“

Julien zavrtěl hlavou. „Nepatří k mému klanu. Nebudou mě poslouchat.“

„Pak se přes ně budeme muset probojovat,“ rozhodl jsem, jelikož jsem neviděl žádný jiný způsob, jak se dostat na druhý břeh. „Připravte se!“

Neviděl jsem žádný důvod pokračovat ve zbytečné debatě, a tak jsem se zamaskoval. Pořád tu byla malá šance, že by si mě mohl nějaký mimořádně obezřetný strážce všimnout, protože jsem neměl dostatečně vysokou úroveň maskování, naštěstí se to ale nestalo. Vyhoupl jsem se na kamenné zábradlí a prošel přímo kolem barikády, aniž by to některý z lučištníků zjistil.

Na hlídání zátarasu museli použít dost průměrné hráče: lidi, kteří za vylepšení pověsti rádi poslouží jako živé štíty démonologům, s nimiž jsem se musel vypořádat.

Velmi dobře jsem si uvědomoval, že i kdybych měl velké štěstí, obou se najednou nezbavím. Musel jsem přemýšlet nekonvenčně. Vybral jsem si jednoho: zachmuřenou ženu, která mi z těch dvou připadala nebezpečnější. Ze zábradlí jsem ji chytil do magického lasa, přitáhl si ji k sobě a vrhl se na druhého zaklínače.

Ještě než žena šplouchla s vřískotem do vody, stál už jsem za zády druhého démonologa: temného elfa v hávu ozdobeném složitými výšivkami.

Plamenná čepel mého flambergu projela vyzáblému zaklínači hrudí.

Mocný úder! Kritický zásah! Poškození: 1070

Hráč Ron Bratr z Propasti byl zabit!

Zkušenost: +1220 [107239/114000] +1220 [107283/114000]

Temnota: -50; Chaos: +17

Padl mrtvý na dláždění, rovnou doprostřed vlastního pentagramu. Žádní démoni naštěstí do našeho světa nepronikli, i bez nich jsem to ale neměl snadné. Ostatní hráči se na mě vrhli všichni naráz a žádná úroveň úhybných schopností mě nemohla zachránit před několika přímými zásahy. Některé odrazil můj hrudní plát, přesto jsem rázem přišel o dobrých 25 % zdraví.

Smrt jsem měl jistou – pak ale barikáda vyletěla v kaskádě hořících trosek do povětří. Byl to Goar, princ Julien a Černí stopaři, kteří se snažili vytlačit obránce z mostu. Lučištníci ani nedostali šanci vystřelit, než byli pokoseni, po nich pak následovali válečníci. Nakonec Isabella zahřála vodu v kanálu natolik, že démonoložku zaživa uvařila.

„Pojďme!“ zvolala.

Pospíšili jsme si na druhý břeh.

Bez problémů jsme překonali několik dalších bloků, pak ale Strašák z plných plic zavřískl.

Znovu jsem se s ním spojil a z ptačí perspektivy se rozhlédl po okolí. „Pozor!“

Úzkou uličkou se k nám řítil tucet valkýr na koních, tři vedle sebe. Právě to nás v konečném důsledku zachránilo: v nastalém zmatku lidí a koní jsme si probojovali cestu k bráně a přes dvůr, který vedl na tichý bulvár, a ten pak rovnou k obchodu starého Lloyda.

„Tudy!“ zakřičela Isabella, když vpadla na zadní dvorek obchodu. Jakmile se za posledními Černými stopaři zabouchla brána, zarachotila na dlažbě venku kopyta koní: valkýry projely kolem, aniž by si nás všimly.

Zvládli jsme to.

ZBÝVAJÍCÍ ČAS: 29 dnů 19:55:49…

Jakmile jsme se dostali do obchodu, protlačil se Goar k pultu a vysypal na něj všechny svitky.

„Budu čekat na svůj podíl!“ varoval nás, pak se odhlásil.

Vzhledem k tomu, že poslední bitku přežili jenom tři Černí stopaři, změnil jeho odchod znatelně rovnováhu moci v naší malé skupině. Střelil jsem obezřetným pohledem po princi Julienovi, ten ale byl příliš zaměstnaný obskakováním Isabelly.

To je mi láska, pcha.

„Postavte se do řady!“ poručil Ulrich. „Nemůžu vás obsloužit všechny najednou!“

Napřed si vzal svitky od zbývajících Černých stopařů, kteří se rovněž vzápětí odhlásili. V obchodě tak zůstal jenom Grakh. Statný barbar si stoupl k oknu, zadíval se ven na ulici a ani se nesnažil skrýt úzkost. Neodvažoval se dotírat na Isabellu.

Přesto bych se rád dozvěděl, jakou dohodu za mými zády uzavřeli. Jaké důsledky mohla mít pro mě?

Povzdychl jsem si a otevřel záložku se svým statusem.

Zvláštní bylo, že jsem neobdržel cejch vraha, a to i přesto, že jsem zabil démonologa na mostě. A ostatní na tom byli stejně. Znamenalo to, že vývojáři přiznali všem hráčům licenci zabíjet podle libosti? To nebyl dobrý nápad. Chaosité by tak nakonec nemuseli zůstat jedinými oběťmi; všichni by se popravdě mohli začít masakrovat navzájem.

Jakmile jsem ale spatřil nový stavový řádek označený Temnota/Chaos, všechno zapadlo na místo. Ukazatel na něm se sotva pohnul – pokud ale budu dál zabíjet Temnouše, mohl bych být automaticky převeden do tábora Chaositů.

Jak elegantní řešení: shromáždit všechny hajzly na Zemi pod praporem Chaosu, kam skutečně patří. Pravá Temnota je ztělesněním skutečného pořádku, takového, o jakém si mohou nechat mocnosti Světla jenom zdát.

Na druhou stranu i Světlouši měli řadu problémů.

Z úvah mě vytrhl Neův hlas. „Strýčku Johne!“ zavolal chlapec ze schodů. „Tvůj kalich!“

Opatrně mi podal Měsíční grál. Držel ho v napřažené ruce za řetěz, neboť se očividně bál, aby se ho náhodou nedotkl.

Vyšel jsem nahoru po schodech a vzal si ho. „Díky. Úplně jsem na něj zapomněl.“

Jeho úsměv prozrazoval úlevu. Chlapec sjel dolů po zábradlí a vyšel ven na zadní dvůr.

Přejel jsem rukou po chladném stříbrném grálu a uložil ho do svého inventáře.

„Kotě!“ zavolala Isabella, když si od prodavače vzala sadu regeneračních lektvarů. „Jsi poslední! Vylož svoje věci! Nenapínej nás!“

Začal jsem vybalovat svitky, knihy a pergameny a klást je na pult. Kněžka do sebe mezitím obrátila všechny pestrobarevné elixíry, mávla rukou ve vzduchu a otevřela portál na neznámé místo.

„Počkej,“ řekl jsem vyplašeně. „Co peníze?“

„Svitky půjdou do aukce,“ řekla. „Tak za ně možná dostaneme víc. No tak! Je čas zmizet!“

„Kam?“

„Do věže mojí paní. Zůstat ve městě je příliš nebezpečné.“

Dveře se pootevřely a odhalily Neovu zvědavou hlavu. „Můžu jít taky, teto Bello?“

„Pojď sem,“ řekla Isabella. Udělala nad ním nějaké znamení, pak udělala totéž s Grakhem i s princem Julienem.

Vůbec se mi nelíbilo, že mě přeskočila. „Okamžik. Co to mělo být?“

Isabella se zasmála. „Neviděl jsi, co se děje ve městě, kotě? Temní nebudou na území Chaosu vítaní. Moje znamení je ochrání. Je to tak trochu systém přítel-nepřítel.“

„No, to jim gratuluju!“ odsekl jsem pobouřeně. „Takže já ochranu nepotřebuju?“

„Kotě, prosím. Používej mozek. Zaprvé nejsi Temný. Zadruhé už znamení mojí paní máš. Zapomněl jsi na oltář? Jsi teď latentní Chaosita, kotě.“

Grakh s Julienem si vyměnili významné pohledy, pak vybuchli smíchy.

Přikrčil jsem se. „To zní trochu sugestivně, nemyslíš?“

„Žádný strach. Jenom ti nejbystřejší v tobě vycítí Chaos. A od těch by ses měl stejně držet co nejdál.“

Nemohla mi okatěji připomenout, že jsem nemrtvý. Pokrčil jsem rameny. „Zapomeň na to.“

Ulrich si teatrálně odkašlal. „Mohli byste už konečně vypadnout? Ta věc mě znervózňuje,“ řekl a ukázal na portál.

Isabella se uculila. „Jak si přeješ.“ Zamířila k portálu a pokynula nám, abychom ji následovali. „Necourejte se!“

Šli jsme za ní.

ZBÝVAJÍCÍ ČAS: 29 dnů 18:47:33…

Noc. Ponurá věž z hnědého kamene s šarlatovým žilkováním. Obrovský karmínový měsíc visící vysoko na nebi.

Město bylo uhnízděné v prázdné prérii. Táhlo se až k obzoru a jeho tmu nenarušovalo žádné světlo. Uvnitř však připomínalo rozrušené mraveniště. Pobíhající dělníci tu s pomocí magie pilně stavěli z žulových bloků opevnění. Příkopy hloubil nespočet nehráčských postav, na něž dohlížely kněžky, které do základů kladly posvátné relikvie.

Město se chystalo na obléhání – a nevypadalo to, že budou hotoví včas.

Proč tu vlastně byla noc?

Když jsem se na to zeptal, upřela na mě Isabella divný pohled. „To je projev naší ochrany,“ uvolila se odpovědět. „Takto nám tři měsíce nehrozí žádný útok.“

Grakh si odkašlal, aby upoutal naši pozornost. „Takže já půjdu?“

„Prosím. Čekají na tebe v chrámu.“

Barbar se rozběhl do noci. Isabella ho beze spěchu následovala.

„Kam jdeme?“ zajímal jsem se.

„Sestry nás ubytují v domě pro hosty.“

Kráčeli jsme tmavými ulicemi městečka.

Tři měsíce trvající noc? Při té představě jsem se otřásl. Mrtví jsou možná zvyklí na hlubokou černotu podzemních tunelů, jenže tři měsíce? To bylo trochu moc.

Do prdele! Co jsem to plácal? Zbýval mi jediný měsíc! Jeden!

Dvacet devět dnů, osmnáct hodin a kolik minut?

A v této relativně krátké době jsem měl získat přes milion zkušenostních bodů? Přesněji řečeno 13 000 000. O jakém domě pro hosty to mluvila? Potřeboval jsem jít a začít zabíjet!

Třebaže to bylo zvláštní, vypadalo to, jako by Isabella po svém nedávném výbuchu ztratila o moje problémy zájem. Šla vpředu a hovořila s princem Julienem, jako by se nic nestalo.

„Když nepočítáš orcká teritoria, pak jsou země Chaosu rozeseté po celém světě,“ říkala mu. „Nemyslím si, že je dokážeme sjednotit.“

„Nejsou odpadlíci i mezi Světlými?“

„Jsou, je jich ale mnohem míň. Pořád tak docela nevíme, které enklávy padnou a ze kterých se můžou stát poslové nového světa.“

Poslové nového světa? Pomátla se?

K smrti jsem toužil zakřičet: Raději bys měla pokračovat v práci! Jsi poručík, nebo ne? Přesto se mi nechtělo prát špinavé prádlo na veřejnosti. Princ Julien byl tou poslední osobou, před kterou bych chtěl mluvit o svých problémech.

Sakra! Proč Isabella šmajchlovala takovému nýmandovi?

Žárlil jsem? To pomyšlení mě zaskočilo. V duchu jsem se zachechtal. Fakt jsem žárlil. Mohl jsem říct, že žárlím! Zrovna teď jsem potřeboval její nedělenou pozornost. Veškerý její herní čas by měl být vyhrazený mně. A místo toho tahle „poručice“ dělala oči na úplného cizince! To prostě nepůjde.

Povzdychl jsem si. Neo šel vedle mě a zvědavě se rozhlížel. Tomu se říká bezstarostnost.

A navíc byl nesmrtelný. Nejednalo se o falešnou nesmrtelnost lidských hráčů – on měl před sebou věčnost. Nebo… aspoň veškerý čas do chvíle, než vypnou poslední server Věží moci. Nad čímž se pořád nedal ohrnout nos. Měl víc času než já, to bylo jisté.

Neo sledoval, jak se Strašák vznáší zpět k nebi. „Strýčku Johne, co všechno to zlato, které získáme za svitky? Chceš můj podíl?“

Fakt jsem chtěl říct ano. Umíral jsem touhou. Dokonce jsem už věděl, za co bych ho utratil. Přesto jsem zavrtěl hlavou. „Nech si ho.“

„K čemu mi bude?“ zeptal se překvapeně.

„Co pokladnice řádu? Budeš muset naverbovat další stoupence a postavit nové chrámy.“ Zmlkl jsem a luskl prsty. „Okamžik! Máš nachystaný aspoň jeden chrám? Kde se vzkřísíš, pokud tě zabijí?“

„Ovšemže mám,“ ujistil mě. „Získal jsem svatyni v horách, ne?“

Mladý velitel Řádu černého fénixe zůstal zamyšleně vzadu, zatímco já dohonil Isabellu a Juliena. Zrovna jsme procházeli kolem hlavního vchodu do Chrámu Karmínového měsíce, když z něj vyběhl Grakh a zakřičel: „Vyšlo to!“

Zadíval jsem se na něj a snažil se přijít na to, co se na něm změnilo, nevšiml jsem si ale ničeho nového. Pořád byl spolunáčelníkem klanu Černých stopařů. Potom mi zrak padl na nový řádek v jeho statusu.

Strážce Karmínového měsíce

Grakh změnil strany a přidal se k Chaosu? Proč ale byl tak šťastný?

Princi Julienovi to došlo rychleji. „Takže!“ protáhl a otočil se k Isabelle. „Celý jeho klan přísahal věrnost tvé paní?“

Usmála se. Obklopil ji třpytivý karmínový opar, splynul s její vlastní aurou, dodal jí sílu a naplnil ji neuvěřitelnou mocí. Stala se vrchní kněžkou!

Spadla mi čelist. Jak to?

„Radši zavři pusu, kotě,“ řekla, „než ti do ní vletí moucha.“

„Musíme si promluvit!“

Mávla rukou. „Později!“ vyštěkla a otočila se ke Grakhovi. „Zvládnete si otevřít portál sami, hoši?“

„Zvládneme to,“ odvětil. „Uděláme to ale až zítra.“

Jeho silueta začala poblikávat, pak se rozplynula, jak se odhlásil.

Dnešek byl plný překvapení, zatraceně! To se rozhodně dalo říct. Znovu jsem se zadíval na Isabellu, nedovolila mi ale říct jediné slovo.

„Teď ne!“ odsekla a vydala se podél chrámu.

Obešli jsme celou pochmurnou budovu, propletli se bludištěm úzkých uliček a slepých stěn a nechali za sebou záblesky magie, křik i ruch stavitelů. Zavládla dokonalá tma; sem dolů nepronikl dokonce ani strašidelný svit Karmínového měsíce.

Uvnitř jsem zuřil a toužil si hned teď a tady celou situaci vyjasnit. O některých věcech je ale lepší v přítomnosti cizích lidí pomlčet, proto jsem vztek potlačil.

Musel jsem čekat. Čekat.

Čekat! A čekat! Jak jsem to slovo nenáviděl!

Když jsme se konečně dostali do domu pro hosty, byl jsem úplně bez sebe. Přesto se Isabella ihned vydala s Julienem do pokoje v druhém patře.

„Nepotrvá to dlouho, kotě.“ Mrkla na mě, pak mi zabouchla dveře před nosem.

Co to, k čertu?

Toužil jsem ty dveře vyrazit a vpadnout dovnitř, přišel jsem ale k rozumu. Oddupal jsem dolů ze schodů a vyšel ven.

Neo tam pořád byl a krmil mrtvého fénixe zbytky, které někde vyštrachal.

„Můžu?“ požádal jsem a natáhl se pro Strašáka.

Chlapec kývl. Převzal jsem kontrolu nad ptákem, který nespokojeně zasyčel, a přiměl ho vyletět do druhého patra a usadit se na správné okenní římse. Třebaže byly okenice zavřené, sluch mrtvého ptáka bez problému rozpoznal šustění a šepot, které přicházely zevnitř.

„Tyhle věci normálně v reálném životě nedělám…“

„Já normálně taky ne…“

Ucítil jsem zatahání za rukáv.

„Strýčku Johne! Není správné šmírovat!“ oznámil chlapec s poněkud pochybnou morálkou.

„Já nešmíruju!“

„Posloucháš je!“

Odevzdaně jsem si povzdychl. Strašák mocně mávl křídly, setřásl moji kontrolu a vzlétl. Jeho černá silueta se mihla na pozadí karmínového disku měsíce a zmizela ve tmě.

„Jenom jsem trochu špehoval,“ vysvětlil jsem ve snaze ospravedlnit se před ním.

„Měl by ses naučit lidem důvěřovat,“ podotkl chlapec shovívavě.

Potřásl jsem hlavou a pocuchal mu rusou kštici. „Tohohle nebezpečného přístupu by ses měl co nejdřív zbavit.“

Ucukl hlavou. „Nech toho, strýčku Johne!“ Protáhl obličej. „Myslím to vážně!“

„Já taky.“

Chvíli jsme se dohadovali, prostě proto. Nakonec princ Julien vyšel na dvůr. Musel jsem se kousnout do jazyka, abych neplácl něco nezdvořilého: Isabella tu nebyla, takže bych ho mohl velmi snadno urazit, a to by pak sáhl po meči, proto jsem si radši nechal své vtipné poznámky pro sebe.

Ponuře se na mě zadíval, pak nabídl ruku Neovi. „Můžeš se mnou počítat.“

Potřásli si rukama, čímž zpečetili nějakou dohodu, o které jsem neměl ani tušení. Julienova zbroj rázem ztmavla. K jeho statusu přibyl nový řádek:

Šampion Řádu černého fénixe

Následnou pitomou otázku už jsem si pro sebe nechat nedokázal. Užasle jsem hvízdl. „Tak! Víš jistě, že tě za to nevykopnou z klanu?“

Julien sebou trhl. „Do toho ti nic není.“

„Myslíš, že to za to stojí?“

Nově pasovaný černý rytíř – protože teď už byl doopravdy Temný – na mě shovívavě pohlédl. „Je lepší vládnout v pekle, než sloužit v nebi,“ řekl, pak ukázal nahoru na schody. „Čeká na tebe.“

Rázem jsem ztratil o rozhovor zájem a vylétl po schodech do druhého patra. Dveře zely dokořán; Isabella stála před velkým zrcadlem a se spokojeným úsměvem studovala svůj odraz.

Nedokázal jsem ovládnout uštěpačné uculení. „Hádám, že se ti nepodařilo svést ho ze správné cesty? Odmítl se připojit k tvému covenu?“

Povýšeně na mě pohlédla a pokrčila rameny. „Sotva jsem začala,“ prohlásila sugestivně.

Zasmál jsem se. „Nech to být. Neo musel přijít s lepší nabídkou.“

„Cože?“

„Koupil si prince se vším všudy.“

Isabella ze sebe začala chrlit nadávky. Vyskočila mi nová systémová zpráva:

Isabella Ash-Rizt tě odepsala z questu Vrchní kněžka Paní Karmínového měsíce!

„To jsi nečekal, co?“ řekla s úšklebkem.

Ignoroval jsem její provokaci. „Stejně jsem to nepotřeboval.“

Bylo to jedno. Ve hře existovala řada způsobů, jak dosáhnout svého. Když jste nesplnili quest, stačilo se porozhlédnout po jiné možnosti. A přesně to Isabella udělala, pravděpodobně si totiž uvědomila, že jsem pro její účely asi stejně potřebný jako čokoládová konvice.

„Takže jsem nebyl jediný důvod, proč jsi ten quest akceptovala?“ zeptal jsem se temně.

Zahihňala se. „Děláš si srandu? Prostě ses tam náhodou nachomýtl, tak jsem tě využila. Mám vlastní agendu. Nerozbrečím se, když už tu nebudeš.“

„Zvláštní. Nezdá se, že by ti vadilo, že bych se nemusel dostat ven ze hry včas.“

Svezla se na židli a zkřížila nohy. „Ty to zvládneš,“ řekla a pokrčila rameny.

„Jak si tím můžeš být jistá? Potřebuju za měsíc získat víc než milion zkušenostních bodů! To je podle tebe brnkačka?“

„Nejanči. Zítra ti najdu hezkou jeskyni k vyčištění. Zvládneš to. Goar se postará, aby se ti nic nestalo.“

„To je všechno?“

Zvedla obočí. „To ti nestačí? Potřebuješ peníze? Ani to není problém. Můžeš si nechat všechno zlato, které dostaneme za svitky. Julienovi to nevadí. Jen se postarej, aby dostali zaplaceno Goar a ten kluk.“

Předstíral jsem zadumaný smích. „To zní trochu líp.“

„Dost, kotě! Musím jít! Vypršel mi čas!“

„Počkej,“ zastavil jsem ji, když se zvedla ze židle. „Znamená to, že to tu máš na povel?“

„Vůbec ne. Jenom teď patřím k vnitřnímu kruhu.“

„Cože? Protože jsi uzavřela dohodu s nějakým třetiřadým klanem?“

Zasmála se. „Radši dnes než zítra. Copak jsi neviděl, co se děje ve městě? Tohle přivede do našeho tábora davy hráčů a ne všichni se budou chtít přidat k Čepelím chaosu. Černí stopaři můžou být pověstným zrnkem písku, ze kterého vyroste vzácná perla. A nezapomeň, že jsi mojí paní umožnil vstoupit do Království mrtvých. V budoucnu se to může hodit.“

„Pcha!“ odfrkl jsem si. „Obsadil to tam Plod temnoty!“

„Nic není vytesané v kameni,“ namítla kněžka. „Nepodařilo se jim dobýt Věž rozkladu.“

„Nemožné! Fakt?“

„Pa, kotě.“ Rozplynula se a nechala mě o samotě.

„Hej, počkej! A co já?“

Pozdě. Jedinou odpovědí mi bylo Strašákovo příšerné krákorání venku.

Skvělé.

ZBÝVAJÍCÍ ČAS: 29 dnů 17:56:29…

Rozhodl jsem se neopustit pokoj. Zavřel jsem dveře, vrhl pochybný pohled na zválenou postel a usadil se na židli, která pod mojí vahou na protest zavrzala. V konečném důsledku nezáleželo na tom, kde budu čekat na to, až se Isabella a Goar zase zalogují. Pořád to bylo lepší než pochodovat sem a tam po ulici.

Navíc jsem koutkem oka vnímal novou blikající zprávu, která mě žádala, abych rozdělil body, které jsem měl k dispozici. Právě to jsem se rozhodl udělat. Potřeboval jsem zjistit, jaký tvor se ze mě stane tentokrát.

Ze zvyku jsem vložil tři z deseti bodů do síly. Ihned jsem ale svého rozhodnutí zalitoval. Už tak jsem způsoboval dost velké poškození, proč jsem tedy trval na vylepšování zrovna téhle statistiky? Neměl bych se spíš soustředit na hbitost? Na druhou stranu jsem byl pořád čaroděj, třebaže obyčejný zelenáč, takže bych mohl v boji vždycky využít nějaké magické schopnosti. Což znamenalo, že bych neměl ignorovat ani inteligenci a smysly.

Sakra!

S těžkým srdcem jsem investoval 3 body do hbitosti, 2 do inteligence a další 2 do smyslů. Možná budu svého rozhodnutí v budoucnu litovat, každopádně jsem však neplánoval zůstat ve hře dost dlouho…

V nečekaném záchvatu křečí jsem upadl na zem. Ještě nikdy jsem nezakusil tak krutou transformaci. Tělo jsem měl v jednom ohni; moje odpařující se maso syčelo a měnilo mě v bledý pytel napnutý na kostech. Magická tetování zduřela a naplnila je oslnivá safírová zář, která se mnou propalovala, jako bych měl pod kůží implantovaná vlákna z žárovek.

Když bylo po všem, ovládly mě hluboké vyčerpání, netečnost a poznání, že život je křehký.

Sakra! Tak co ze mě bylo teď?

Zvedl jsem se, přistoupil k zrcadlu a sundal si masku.

Civěla na mě ohavná lebka. Propadlý nos; tenké bledé rty, které nijak nezakrývaly zuby. Moje zbývající oko hořelo modrým plamenem.

Takový ksicht by mohla milovat snad jenom matka! A nejhorší bylo, že jsem přišel o schopnost Skoro živý. Zkusil jsem ji aktivovat, ale nešlo to. Prostě jsem ji nenašel.

Co to zase mělo být?

Zkontroloval jsem popis své nové identity. Aha. Teď už všechno zapadlo na místo.

Starší kostěj!

Do prdele. Nebylo to, jako bych zemřel nedávno a mohl se tak pořád vydávat za lidskou bytost. Což znamenalo, že už jsem se nemohl objevit na veřejnosti bez masky.

Přemohl jsem nutkání zkontrolovat všechny ostatní změny, kterými moje postava prošla, a přidal jsem jeden bod k úhybné schopnosti. Sakra! Můj status učně mi nedovoloval zvýšit ji víc. A stejné to bylo i s maskováním. Tak to byl problém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Družina mrtvého.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.