Mass Effect v nakladatelství

FANTOM Print

Zjevení

Vzestup

Odveta

Klam

Mass Effect: Andromeda

Vzpoura na Nexu

The Lost Ark *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

VZPOURA NA NEXU

JASON M. HOUGH

K. C. ALEXANDER

FANTOM Print

2017

TM & © 2017 EA International (Studio and Publishing) Ltd. All Rights Reserved.

This translation of Nexus Uprising, first published in 2017, is published

by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Translation © Zuzana Komprdová

ISBN 978-80-7398-901-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-902-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

Ani ta nejhorší kocovina jejího života nedokázala Sloane Kellyové smazat úsměv z tváře.

Stála na slavnostním pódiu, postaveném v jednom z mnoha doků Nexu. Ruce měla sepjaté za zády v postoji hodném šéfa bezpečnosti.

Až do včerejška byl dok plný lodí, ve kterých se to hemžilo lidmi i vybavením, pracovníky i obsluhou. A zatímco probíhaly poslední přípravy, Sloane svolala své bezpečnostní důstojníky k poslední krátké poradě. Nechala je znovu projít již tolikrát trénované bezpečnostní postupy, dokud si nebyla jistá, že by je dovedli provést i ve spánku.

Nebylo toho třeba, to Sloane věděla. Vynaložila zatraceně velké úsilí na to, aby její lidé dostáli přísným standardům Andromeda Initiative. A oni ji nezklamali. V okamžiku, kdy poslední bedna prošla evidencí, a obří vesmírná stanice byla tudíž prohlášena za připravenou ke startu, byly připravené i její týmy. Tak dokonale, jak si jen mohla přát.

Léta plánování. Hodiny, měsíce a roky práce. Stovky tisíc zájemců a nespočet lidí k protřídění jejich přihlášek. Sloane nikdy nic takového nezažila. A všechno to úsilí a soustředění se zaměřovalo na jedinou věc – Nexus. Byl sice menší než Citadela, ale zato pokročilejší a efektivnější, než by kdokoli považoval za možné. I když byla ještě způli nedostavěná a její chodby a sektory se pro účely startu složily a uzavřely, lesknoucí se stanice už nyní přitahovala pohledy celého okolí. Jakmile dorazí do nitra Andromedy, práce na stanici se opět rozběhnou a rozebrané části Nexu se promění ve vzkvétající čtvrti a plně funkční doky.

Ale ještě předtím bylo třeba zahájit činnost Andromeda Initiative. A proto tu teď Sloane stála na tomto pódiu a na tváři se jí skvěl úsměv, který nedokázala skrýt, zatímco hlava jí třeštila kocovinou. Ta bolest byla dostatečně skutečná. Nebyl to žádný sen.

Byl to zázrak.

A ona byla ředitelkou bezpečnosti tohohle zázraku. Stála tu, zatímco v doku čekala jediná loď. Rozlehlý vnitřek doku vytvářel hlučnou ozvěnu, na jakou nebyla zvyklá. Každé zašeptání se měnilo ve výkřik a slova se deformovala v nesrozumitelný lomoz. Jakmile všichni řeknou své sbohem, Hyperion odletí i s lidským Průzkumníkem1 a jeho posádkou na palubě.

1 Pathfinder – pozn. překl.

Jien Garsonová, zakladatelka Andromeda Initiative, která svým vlastním unikátním způsobem vzbuzovala úctu, stála o krok před Sloane. Zrovna se objímala s Alecem Ryderem, jako by byli staří přátelé. Stejným způsobem se předtím rozloučila i s ostatními Průzkumníky těsně předtím, než jejich lodě vyrazily na cestu. Vedle Rydera vypadala Garsonová až směšně maličká – dosahovala mu sotva po ramena. To i Sloane byla vyšší než ona. Aurou velikosti, jakou disponovala Garsonová, se však Sloane honosit nemohla.

Ryder a Garsonová od sebe mírně poodstoupili, s rukama stále kolem ramen toho druhého. Ještě si vyměňovali poslední přání všeho dobrého.

Sloane kvůli ozvěně neslyšela, o čem si povídají, ale v jejich tvářích se dalo číst jako v otevřené knize. Garsonová doslova ztělesňovala nadšení a pevnou víru. To se o Ryderovi sice říci nedalo, ale on byl prostě takový. Sloane si s jeho odměřeností nikdy velkou hlavu nedělala.

Bylo zábavné pozorovat jejich profesionální a diplomatické vystupování. Rozlučkový večírek, který proběhl předešlou noc, by se těmito slovy rozhodně popsat nedal. Sešly se na něm tisíce průkopníků i se svými početnými přáteli a rodinami. Shromáždili se, aby naposledy provolali slávu, než mise započne. Poslední noc roku 2185. A pro ty, kteří se připojili k Andromeda Initiative, to byla také poslední noc strávená v Mléčné dráze.

V době, kdy Nexus dorazí do svého cíle, se tohle všechno – tito lidé, jejich rodiny i všechny problémy této galaxie – ocitne šest set let v minulosti. V minulosti vzdálené milióny světelných let.

Bylo to dost šílené, když se nad tím zamyslela. A taky znepokojující a trochu děsivé. Tedy, ne že by se Sloane snad bála. Přenesla váhu z nohy na nohu, narovnala se a zpevnila postoj. Nebála se, spíš byla…

Nervózní.

Nová galaxie. Nový začátek, pro ni i pro všechny ostatní. A jako ředitelka bezpečnosti bude mít Sloane mnohem větší vliv, než jaký měla jako obyčejný pěšák. Narodila se příliš pozdě na to, aby mohla cokoli vyřešit. A řešení navíc spočívala v rukou starců v uniformách, co se nedokázali přenést přes prastaré spory. A to ještě byla jenom ta lidská stránka věci.

Tentokrát, ujišťovala se, tentokrát to bude jiné. Tentokrát budou činit lepší rozhodnutí.

Už žádné další mezirasové války. Žádné další krevní msty, chamtivostí poháněné pirátství, žádný další Skylliánský blitzkrieg. Dostali šanci vydat se správnou cestou. A na počátku této cesty stála tato stanice plná dychtivých, pečlivě vybraných průkopníků, kteří sdíleli stejný sen.

Sloane v tom nebyla sama. Všichni tito odvážlivci se na misi přihlásili s touhou po něčem novém. Něčem lepším. Všichni tuto touhu skrývali pod pozlátkem pýchy, pod oddaností své práci nebo prostě čirým nadšením, ale Sloane dobře věděla, jak se věci mají.

A stačila na to oslava na rozloučenou, aby se to ukázalo ve vší nádheře.

Všichni volali po večírku, na jaký jen tak nezapomenou. A ten také dostali. I když bez těch euforických chvilek, které si tahle oslava, stejně jako všechny dobré oslavy, vyžádala jako daň, by se asi všichni raději obešli. Sloane se vší mocí bránila pokušení promnout si bušící spánky. Nebylo zrovna dvakrát profesionální hýčkat si kocovinu zrovna v den startu.

Ne, že bych byla jediná.

Jien Garsonová na sobě navenek nedávala nic znát, ale jestli za tím vyrovnaným zevnějškem neskrývala úpornou bolest hlavy, tak Sloane sní svůj odznak. I tak ale bylo těžké se v té ženě vyznat. Když konečně pustila Ryderova ramena a zaujala místo po jeho boku, vypadala dokonale v pořádku. Pohledem zkoumala shromážděné vedení Nexu, vyrovnané v řadě vedle Sloane, a stropní světla ozařovala její vysoké lícní kosti a snědou pleť a dávala vyniknout výrazu čiré radosti. Na její tváři nebyla patrná jediná stopa po bolestech hlavy ani vyčerpání. Její přímý pohled, vyzařující prudkou inteligenci, nekalila ani nejmenší známka nevolnosti.

V té ženě se skrývalo víc, než bylo na první pohled patrné. Mnohem víc, než kolik jí byla Sloane ze začátku ochotná přiznat. Setsakramentsky se v ní spletla. Bez ohledu na to, co prohlašovala Rada nebo soukromí investoři, Andromeda Initiative byla především její mise. To Garsonová přišla s tímhle nápadem. A díky své silné vůli jej nakonec protlačila skrz hradby nevole, které před ni stavěli. Dokonce se jí podařilo přimět Aleca Rydera, aby se připojil jako lidský Průzkumník. A vzhledem k Ryderově pověstné posedlosti jeho vlastními tajuplnými projekty to nemohlo být nic lehkého. Podle všeho býval Ryder zatraceně užitečný – tedy přinejmenším do doby, než přišel o svoji ženu. Tehdy mu zůstaly na krku dvě děti a kdovíjací démoni, které si v sobě od té doby nesl.

Předtím zaslechla členy komise, jak se sázejí, jestli se Ryder k misi upíše, nebo ne. Že prošel programem N7, bylo samo o sobě dosti působivé. A přesně takový byl vlastně i on sám. Už po prvních pár jednáních bylo Sloane jasné, že někoho jako on není radno podceňovat. A to, že Ryder nyní stál po boku Garsonové – a to dokonce s výrazem, který by se dal považovat za dychtivý –, Sloane napovědělo, že přinejmenším pár lidí vyráželo na cestu o něco méně bohatých, než byli v době, kdy to celé začalo. Ale koneckonců také zaslechla, že se do programu zapojily i jeho děti. To Rydera pravděpodobně popostrčilo. Nebo ho možná popostrčily právě jeho děti. Kdo ví.

Bez ohledu na jeho potomstvo měla Sloane podezření, že s Ryderem nejspíš nebudou vycházet tak dobře, jak asi komise doufaly. Nepotřebovala umět číst myšlenky na to, aby okamžitě poznala, jak je netrpělivý. Nejspíš ho rozčilovala celá tahle ceremonie.

„Ať už to máme za sebou,“ nechával se často slyšet. „Ať se můžeme pustit do skutečné práce.“

A skutečné práce bylo vždycky dost a dost.

„No,“ ozval se Ryder, promnul si ruce a dodal jako na zavolanou: „Je načase vyrazit. Ať se můžeme pustit do skutečné práce.“

Sloane se ušklíbla a vysloužila si za to od něj potutelný pohled a pokývnutí. Doteď si ani nebyla jistá, zda ji vnímal jako něco víc než jenom tvář v davu. Oplatila mu kývnutí.

Jako by se tím upamatoval, že by mohl i ostatním projevit stejnou zdvořilost, pokynul i zbytku sboru. „Bůh nás provázej.“

Garsonová roztáhla ústa v upřímném úšklebku. „Uvidíme se na druhé straně.“

Ke Sloanině překvapení se Ryder, navzdory své netrpělivosti, krátce zasmál.

Ať už ho pobavilo cokoli, nebyl čas to zkoumat. Uběhlo dalších pár minut loučení a pak bylo po všem. Ryder nastoupil na poslední raketoplán, a ten bez dalších průtahů vzlétl. V rámci Andromeda Initiative měl svůj vlastní úkol, a Hyperion tudíž opustí jejich domovinu krátce po Nexu.

Jejich plán byl v podstatě velmi jednoduchý. Nexus dorazí do galaxie v Andromedě jako první a projde poslední fázi výstavby. Což znamenalo, že se ze své úsporné cestovní podoby rozloží jako origami. Krátce nato dorazí i Průzkumníci a přistanou se svými loděmi v docích centrální stanice. Ta pak bude během kolonizace nové galaxie sloužit jako středisko logistiky i vlády. Bude to v podstatě taková Citadela, ale v Andromedě.

A o moc lepší.

Garsonová se na to nikdy moc netvářila, když takhle lidé o Nexu mluvili. A Sloane chápala proč. S Citadelou měla spousta lidí – i nelidí – spojené nespočetné svízele. Politikaření, snahy členů Rady vzájemně se přechytračit – anebo společně přechytračit krogany – a všechny ty kecy o tom, jak jsou lidé „moc mladí na takovou zodpovědnost“…

Sloane potřásla hlavou, jako by se tak dokázala zbavit svého podráždění. Ten seznam se táhl dál a dál a nesl s sebou ještě mnohem delší řadu obětí.

Nexus si naproti tomu poradí se vším, v čem Citadela selhala.

Sloane přihlížela, jak se dveře hangáru za Ryderovým raketoplánem neprodyšně uzavřely. V žilách jí kolovalo vzrušení. Naskočila jí husí kůže.

A bylo to. Poslední brána mimo Nexus. Nebo alespoň poslední na hodně, hodně dlouhou dobu. Sloane nedokázala odtrhnout pohled. Všichni stáli jako přikovaní na místě a pozorovali, jak se úzký paprsek světla z pohonu raketoplánu ztenčuje a ztenčuje. A pak se dveře s definitivním, pronikavým třesknutím zavřely.

Sloane zamrkala. Nenápadně zapátrala očima kolem sebe. Nechtěla být tím, kdo jako první prolomí okolní ticho.

Zato Garsonovou tohle zjevně netrápilo. „Tak, a teď se nám všem dostane zaslouženého odpočinku,“ prohlásila s nenucenou veselostí. Jako by vytušila, jak se Sloane zrovna cítí. Jak se všichni cítí. „Na tuhle část se vlastně docela těším.“

„Vážně?“

„A proč by ne?“ Protáhla se. „Trochu si zdřímneme a za chvilku jsme tam. A nevím, jak vy,“ dodala se smíchem, „ale já bych řekla, že si menšího šlofíka zasloužíme.“

Pár členů jejího sboru se zdvořile zasmálo. Ostatní vědoucně a potěšeně kývali hlavou. Už se opravdu chystali na cestu. Opravdu se to dělo. „Nexus,“ zatrylkoval hlas systémové komunikace, „je připravený k poslední inspekci. Veškerý personál nechť se dostaví do svých přidělených stázových modulů.“

Garsonová zvedla prst, zatímco kolem ní doznívaly ozvěny hovoru, nepokojného smíchu či nervózních povzdechů. „Slyšíte?“ Její tmavě hnědé oči se zatřpytily. „Tak pohyb!“

Sloane se zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

„Opakuji,“ zazněl znovu hlas, „veškerý personál nechť se dostaví do svých přidělených stázových modulů. Start bude brzy zahájen.“

„Tak vzhůru do nového světa,“ zamumlala si Sloane sama pro sebe, ale Garsonová jí přesto věnovala postranní pohled plný pobavení.

„Vzhůru do lepší galaxie,“ opravila ji.

No jo, dobře. To znělo lépe i Sloane.

Sloane kráčela po boku hlavního vedení, které právě dokončilo poslední slavnostní kontrolu stanice. Všechno bylo, jak má, a ona cítila neskutečnou pýchu, že se všechna jejich tvrdá práce vyplatila.

Uvědomovala si to už v momentě, kdy poprvé vstoupila dovnitř, ale pokaždé, když se po lodi procházela, si to připomínala znovu a znovu. Nexus byl zpropadený zázrak. Byla to napůl archa a napůl vesmírná stanice. Co se týče velikosti a ambicióznosti projektu, tak ji předčila snad jedině Citadela. Jenže Nexus si postavili oni. Pro sebe.

Pro novou budoucnost.

Lidé, salariané, asarijky, turiané. Jediná další rasa na palubě Nexu, která nepatřila pod Citadelu, byli krogané. A klan Nakmor se k misi upsal na základě toho, že předtím spolupracoval na výstavbě. Ale ať už si byli všichni rovni nebo ne, všechny je spojila vize Jien Garsonové. A oni to dokázali. Nexus byl skoro připraven.

Sloane poodstoupila, aby mohlo vedení projít ke svým stázovým modulům. Ze všech členů vedení znala Sloane lépe jenom dva – Garsonovou a matriarchu Nuaru, která sloužila týmu jako poradkyně. Ať už kromě toho dělala asarijka cokoli, Sloane si cenila toho, že mají dlouhověkou matriarchu na palubě.

Pokud se jejich mise setká s úspěchem, budou se jim vědomosti asarijky jistě hodit. Nemluvě o jejích biotických schopnostech, uchechtla se Sloane v duchu. Jen zlomek pasažérů a personálu Nexu biotiku ovládal a většina z nich byly právě asarijky. Přítomnost Nuary navíc většině z nich přinášela klid na duši. Nějaké zbytky druhismu, které měla tato mise vymýtit, tu přece jen ještě přebývaly.

Koneckonců v tom teď byli všichni společně. Nuara a Garsonová si potřásly rukama – přátelství mezi nimi bylo zřejmé na první pohled – a s povzbudivými slovy se rozloučily.

Sloane je pozorovala ostřížím zrakem, pamětlivá startovací procedury. Jejich stázové moduly se musely správně uzavřít. Poslední záznam nesměl obsahovat žádné odchylky od normálu. Členové vrchního velení se měli v Andromedě probudit jako první. Tato hierarchie byla jasně stanovená a začínala vrchním personálem, k němuž patřil i trénovaný a na vše připravený lékař. Pak následovali vrchní zdravotníci. Krátce po nich měla procitnout i Sloane. A poté začne opravdová kolonizace.

Tak menší šlofík, jo? Sloane pobaveně potřásla hlavou. Šest set let by asi jako šlofíka neoznačovala. I když oni tu dobu vůbec nepocítí.

Sloane vyčkávala, zatímco ostatní se loučili a vzájemně si dodávali sebedůvěru. Ještě dohlédne na to, aby se tato stázová komora bezpečně uzavřela, a pak se vrátí do té své, kde se část jejího týmu už oddávala hlubokému spánku.

Sloane po chvilce zjistila, že se ocitla o samotě s Garsonovou. Vypadalo to, že se cítí podobně jako sama Sloane. Společně s ní čekala a přihlížela celému procesu, dokud se všechny moduly neuzavřely a nezablikala na nich světélka barvy značící úspěšné uvedení do stáze.

Sloane netušila, co říct.

Garsonová v tom naopak měla jasno. „Jak se vám líbila moje včerejší řeč?“ zeptala se rozzářeně.

„Eh…“ Ženin úsměv mírně pohasl a Sloane se rozpačitě zazubila. „Já ho vlastně neslyšela. Byla jsem…“ Hlas se jí vytratil. Snažila se najít nějakou výmluvu, která vyzní upřímně a zároveň z ní neudělá úplnou potvoru. „Proslovy nejsou nic pro mě“ asi nebylo to pravé ořechové.

„To je v pořádku, ředitelko Kellyová.“ Jien si vědoucně poklepala na nos. Z jejích temných očí otevřeně vyzařoval smích. „Byla to rušná noc.“

„Rušná,“ zopakovala Sloane. A jestli tomu Garsonová opravdu věřila, tak Sloane byla nahá kvarianka. „Ano, přesně tak. Hodně příprav. Jednání a tak podobně.“

„Nuže.“ Garsonová vstoupila do svého vlastního modulu. Hlas se jí chvěl pobavením. „Pokud byste si to chtěla poslechnout, lodní počítač má k dispozici nahrávku. Kdyby lidé náhodou potřebovali na poslední chvíli nějakou tu inspiraci.“

Sloane pokrčila rameny. Už teď ale věděla, že si nahrávku pustí. „Všichni si ten proslov moc chválili,“ připustila. „Takže bych se asi měla informovat o tom, z čeho byl můj tým tak na větvi.“

„Jen do toho.“ Garsonová ji obdařila dalším úsměvem, jaký byl pro ni typický. Čirý, zářivý a nevykazující nejmenší známku slabosti. Garsonová nebyla žádná šedá myš. To by se takhle daleko nedostala.

A Sloane si jí pro to vážila.

Garsonová si lehla a uhladila si uniformu. Že by hrozilo nějaké nepohodlí? Sloane si nebyla jistá, jak to celé vlastně funguje, ale chápala, že probudit se po pár stovkách let se zaříznutým spodním prádlem by asi nemuselo být úplně příjemné.

Sice se jí podařilo vyhnout se většině vědeckých jednání, ale přesto se jí dostaly do ruky plány, které Garsonová pečlivě sepsala tak, aby jim porozuměli i naprostí laikové. A už delší dobu měli k dispozici hmatatelná data. Měli potvrzenou existenci obyvatelných planet, které slibovaly nesčetně příležitostí k průzkumu, osídlení, zúrodnění.

Byli průkopníky, prvními, kteří navštíví neznámou galaxii. A pokud dají bohové, tak i uspějí.

Každičký z nich tomu pevně věřil. Včetně Sloane.

Takže pomačkaná uniforma ve stázi neměla zrovna vysoké umístění na jejím žebříčku priorit.

Garsonová, pohodlně uhnízděná v nitru stázového modulu, si složila ruce na hrudi, a přiměla tak Sloane stočit k ní opět zrak. „Na druhé straně,“ zamumlala si spíš pro sebe. „V Andromedě.“ Jejich oči se setkaly. „Co doufáte, že tam najdete, ředitelko?“ zeptala se Garsonová.

Sloane zamrkala. „Hmm… Vlastně jsem nad tím ani nepřemýšlela.“ To byla nestydatá lež. Garsonová se zatvářila schlíple, a tak Sloane ironicky dodala: „Co takhle lék na kocovinu?“

Vyvolala tím další salvu upřímného smíchu. „Můžeme jen doufat,“ řekla pochechtávající se Garsonová. Pak na Sloane kývla. Tím specifickým způsobem, který značil, že rozhovor dospěl ke svému konci.

Sloane přihlížela, jak se modul uzavírá. Ještě se na vůdkyni Andromeda Initiative usmála skrz úzké okénko, ze zvyku na modul dvakrát poklepala a počkala, než se rozsvítily indikátory potvrzující úspěšnost kryogenického procesu.

„Na druhé straně,“ zopakovala Sloane. Tam začne její skutečná práce.

Následky včerejšího večera jí stále ještě bušily ve spáncích. Promnula si je a pustila se do své vlastní závěrečné inspekce. Z kdovíjakého důvodu, který nejspíš znal jenom ten, kdo celou proceduru navrhl, se ředitelce Kellyové dostalo pochybné cti být posledním bdícím člověkem na palubě.

Jedině ona mohla stanici prohlásit za bezpečnou a připravenou ke startu. Nic víc než obřadní gesto, upomenula se. Ale ta malá část jejího mozku, která právě teď překypovala nadšením, jí zase připomínala, že ona to může celé zastavit. Pokud by nevyšla sebemenší maličkost, mohla celou misi zrušit.

A to něco znamenalo, nebo ne?

„Ne, že by se cokoli mohlo pokazit,“ konstatovala nahlas, zatímco procházela dlouhou chodbou, která odrazila její hlas zpátky k ní. Toto místo vzešlo z práce těch nejnadanějších mozků galaxie. Všechno až do posledního drátku vzniklo pod rukama géniů, kteří tomu věnovali nesčíslně hodin práce. Pokud by se teď mělo něco pokazit, muselo by to být dílo nějakého opravdu naštvaného boha.

Sloane nevěřila ani na bohy, ani na vyhýbání se úkolům. A rozhodně ne, když šlo o úkol takto významný. Šlo o příliš mnoho. Poslední průchod stanicí tak byl jednou z mála závěrečných procedur, u kterých nemusela obracet oči v sloup.

Popravdě se právě na tohle těšila od okamžiku, kdy to celé začalo. Pár hodin blaženého ticha, kdy se mohla v osamění toulat stanicí – svojí stanicí. Místem, které se zapřísahala chránit během jeho významného poslání. Místem, kvůli němuž se vzdala svého života v Mléčné dráze.

Nutno dodat, že toho za sebou mnoho nenechávala. Ne doopravdy. Žádná rodina, žádné povinnosti mimo ty, které se týkaly Aliance. Nemohla to vůbec srovnávat s některými jinými průkopníky, kteří toho opustili mnohem víc. Když na to přišlo, tak jediné, čeho se Sloane vzdávala, byl balast.

Celá galaxie balastu. Staré jizvy. Nepřátelé z dávných bitev a následné zášti, diplomaticky řešené přes poradní stoly. Zaslepení oficíři, které víc zajímal lesk metálů, pro něž umírali jejich vojáci…

Ve Sloanině mysli se vzedmul starý známý hněv. Stiskla zuby a znovu zatřásla hlavou. Docílila tím však jedině toho, že se znovu hlasitě ozvala její kocovina.

Tak a dost. Dostalo se jí nejlepšího místa v celé galaxii – a brzy ve dvou galaxiích. Dostala šanci vzít to všechno za správný konec, hned od začátku. Ale to trochu předbíhala. Ještě před sebou měli celou cestu. Teprve pak přijde čas na změnu. A to se jí zamlouvalo daleko víc než se otravovat s těmi byrokracií zavalenými cucáky v Mléčné dráze.

Sloane začala procházet svůj seznam. Nehodlala přitom vynechat jediný detail. Nesešlo jí na tom, jestli tím stráví šest hodin nebo šest dní. Zkontroluje, jestli jsou všechny dveře zavřené a zamčené, jestli je každá zatracená bedna řádně uložená a jestli se ve větracích šachtách neschovávají žádné „zlotřilosti“.

Ve své podstatě to znamenalo, že se pořádně projde. Pravý čas na to, aby si konečně poslechla řeč Garsonové. Proslov, stejně jako Garsonová sama, se nezdržoval s žádnými planými zdvořilostmi.

„Zítra podstoupíme největší oběť, jakou jsme kdy učinili – či jakou kdy učiníme,“ začala Garsonová. Smělá slova. A zpropadeně sebejistá. „A zároveň se vydáme na největší dobrodružství našich životů.“

S tím Sloane nemohla než souhlasit. Vábení neznáma sice nebyla zrovna její droga, ale přesto oceňovala nadšení Garsonové.

„Museli jsme přestát mnoho zásahů. Klepy, zpravodajství, dokonce i výhružky. Všichni nám měli moc co říct.“ Rozpřáhla ruce, jako by tím dokázala obsáhnout ty tisíce hodin komisí, kterých se zúčastnila. „Jsou tací, kteří tvrdí, že tenhle plán není nic víc než snaha utéct z galaxie, kterou jsme pomáhali vybudovat. Že si bereme své velmi drahé hračky –“ Její obočí vylétla vzhůru.

Sloane se uchechtla.

„– a jdeme si hrát na jiné pískoviště. Jiní označují naši misi jako to nejdražší pojištění v historii světa.“

Sloane by s největším potěšením vypíchla ono metaforické oni. Namísto toho se musela spokojit s polohlasně vyřčenou nadávkou. Stejně tu nebyl nikdo, kdo by ji slyšel, jak tu mluví ke svému uninástroji2.

2 Omni-tool – pozn. překl.

„S Hyperionem jsem vyslala stejnou zprávu, kterou nyní zanechám i vám. Vydáváte se na cestu nepodobnou ničemu, co kdokoli z nás zažil. A nenechte se mýlit…“

Holografická Garsonová se odmlčela a dlouze se zahleděla do kamery. Sloane zvolnila krok. Zamrazilo ji v zádech. V ten moment měla pocit, jako by se Jien Garsonová dívala přímo na ni.

Jako by ji upřeně pozorovala. Skutečně ji viděla.

Ji a ty tisíce ostatních cestovatelů.

„Tato cesta je jednosměrná. A jednu věc všichni ti politici, odpůrci a ti, kteří nám vyhrožovali, nechápou. A sice, že jsme tu všichni společně, protože věříme v něco, v co oni ne. Vkládáme veškerou naši snahu i víru do něčeho, co si ti lidé nedovedou ani představit. Co nedokážou ani pochopit. Jinými slovy,“ prohlásila Garsonová stroze, „se pletou.“

Sloane přikývla. Pevně a rozhodně. No to teda.

„Ke zrodu této velkolepé stanice vedly rozličné okolnosti, to je bezpochyby pravda. Všichni přinejmenším některé z nich známe.“ Garsonová se slabě pousmála. Sloane nedokázala rozpoznat, zda to měl být povzbudivý, nebo chmurný úsměv. „Nikdo z nás je nemůže poznat v plné šíři, a to včetně mě. Ale tyto okolnosti jsou stejně jenom součástí rovnice. Vy a já,“ řekla a pokynula ke Sloane – k publiku, „jsme ta druhá část.“

Sloane se přistihla, jak znovu horlivě přikyvuje. Sakra, že jo! zahalekala v duchu. Byla součástí toho všeho. Důležitou součástí. Sloane měla plány. Nápady. A Garsonová už dala jasně najevo, že se jí zamlouvají. Nová cesta pro novou naději, no ne?

„Každičký z nás má své vlastní důvody, proč se dobrovolně přihlásil,“ pokračovala. „A i těch je nepočítaně. Někteří z nás cítí povinnost. Jiní se skutečně obávají toho, jaká budoucnost by je čekala v Mléčné dráze. Prcháme před minulostí a hledáme budoucnost. Chceme začít znovu. Prahneme po nepoznaných zázracích, které beze vší pochybnosti změní vše, co jsme dosud znali.“ Garsonová se povzbudivě, vřele usmála. „A všechny tyto důvody jsou podle mého názoru stejně oprávněné. Ale o to tady nejde. Jde o něco jiného. A chci, abyste to věděli, teď když odcházíme a chystáme se překročit oceán času i prostoru.“ Na kratičký moment zadržela dech.

Sloane si nemohla pomoct, aby neobdivovala um Garsonové. Především pak v porovnání se svým vlastním. Sloaniny proslovy bývaly obvykle krátké a k věci. Většinou se nesly v duchu postarejte se o to nebo zatočte s nimi. Žádné zdržování, zůstat při zemi.

Jien Garsonová byla naproti tomu miláčkem kamer. Její síla vůle i nezlomná víra vyzařovaly z každého jejího póru. „Na žádném z těchto důvodů už nezáleží.“ Garsonová teď mluvila bez obalu a bez sebemenší stopy pokory. „Ne pro nás. Mně i vám by teď mělo záležet na jediném. A sice, co uděláme, až dorazíme do cíle. Čím se staneme. Co dokážeme.“

Sloane se znovu zastavila. Upřeně hleděla na holografický obraz. Ano. Ano! Garsonová na to kápla. Nikdy by v to nedoufala, ale vůdkyně Iniciativy na to opravdu kápla.

„Tuto cestu nám umožnil jeden z největších zázraků, jaký lidstvo kdy vytvořilo,“ připomněla jim zakladatelka onoho zázraku. „Byl vystavěn v duchu spolupráce, jakou tato galaxie dosud nepoznala. Neseme si s sebou staletí kultury, milénia vlád, věrouk, jazyků i umění. Nesmírné množství vědomostí a vědeckých poznatků. Věci, které jsme vybojovali s vypětím všech sil, výsledek nekonečné práce, nezměrného utrpení, a co je nejdůležitější, úsilí miliard živých bytostí z tuctů světů a napříč staletími.

„Všechny tyto věci jsou našimi malířskými nástroji, s nimiž přicházíme k obrovskému, prázdnému plátnu, jímž je Andromeda.“ Garsonová sepjala ruce. „Vydáváme se,“ prohlásila odhodlaně, „namalovat naše mistrovské dílo.“

Sloane se opřela o zeď. Síla slov Garsonové jí otřásla. Byla to jen slova, a přesto Sloane věděla bez stínečku pochybností, že pokud by Garsonová zavelela k cestě do pekel, Sloane by šla. Bez váhání. V tom spočívala síla Garsonové, pomyslela si.

Znala lidi. Věděla, co na ně platí.

A věděla, v co doufají.

Garsonová se na moment odmlčela a pak opět upřela svůj hluboký, vědoucí pohled vpřed. „Takže vám teď povím, co mi pověděl Průzkumník Alec Ryder.“ Sloane si pomyslela, že energie jejího úsměvu by mohla zásobovat celé Ilium. S takovými řečnickými obraty se Sloane nikdy neobtěžovala. A proč by taky měla, když existovali lidé jako Garsonová?

„Uvidíme se na druhé straně.“ Pauza. Světlo vykreslilo její vysoké lícní kosti, když se její úsměv rozšířil. „Kde začne ta skutečná práce.“

Tady nahrávka končila. Vystřídalo ji ticho, těžké jako mlha a nehybné jako led. V halách bylo chladno. Neprohřejí se po šest set dalších let. Ale Sloane žádný chlad necítila.

Byla vojákem už dlouho – vlastně celý svůj život. Vyslechla si proslovy ku příležitosti oslav vítězství i odsouzení zvěrstev. Kráčela po cestě války už tak dlouho, že neznala nic jiného. Zapomněla, co může s lidskou myslí provést řeč o naději. Nový začátek, hm?

Sloane potřásla hlavou a nahlas se zasmála. Její smích se jí vrátil zpět v tisíci ozvěn. „Andromeda,“ pronesla nahlas, ochutnávajíc to slovo. Andromeda, zašeptala jí ozvěna nazpátek.

Druhá strana.

Sloane nehybně stála a opírala se o stěnu; jednu z milionu, vlastně ani nevěděla, kde se zrovna nachází. Využila ten okamžik, aby pocítila loď. Naslouchala jejímu mechanickému dechu. Hučení zaneprázdněných a připravených systémů, nikdy neustávající suché šepotání cirkulujícího vzduchu. To však brzy utichne – nebyl důvod plýtvat energií, když tu v dohledné době nikdo vzduch potřebovat nebude.

A Sloane se zatím uloží ke spánku. Na stovky let. Během nich Nexus překlene věčnost mrazivé nicoty, než ho pečlivé programování nakonec dovede do cíle.

Sloane se odstrčila ode zdi a pokračovala v obchůzce. Prošla kolem hydroponické farmy, obchodů s technikou a archivů. Všechna ta místa se zatím jevila pustá, ale jakmile se stanice rozloží, promění se v živá prostranství. Támhle budou kanceláře a její vlastní bezpečnostní velitelství – to nejlepší, pomyslela si s divokým odhodláním, jaké kdy vesmír poznal.

Ubezpečila se, že je všechno, jak má. A světe div se, ukázalo se, že je. Všechno bylo dokonalé.

Nexus byl dokonalý.

Sloane odškrtla poslední políčko, stanice zažehla motory a odstartovala. Tak jednoduché to bylo. Zážeh proběhl tak hladce, že sotva něco pocítila. Zazubila se, potěšena lehkostí, s jakou se všechno dělo, a vrátila se do skladu posádky, kde odložila svůj uninástroj, uložila svoje vybavení a připravila se na uvedení do stáze. Nato se vydala do stázové komory 441. Místností, jako byla tato, Nexus čítal ohromné množství. A byly si podobné jako vejce vejci – osm modulů, chirurgické lehátko pro proces po znovuoživení, terminály. A mimo to prakticky nic dalšího.

To bylo vše. Poslední krok.

Sloane se uložila do stázového modulu. Vzápětí se přistihla, jak si upravuje uniformu stejně jako předtím Garsonová. Sloane si odfrkla, vzdala to a zevnitř uzavřela stázi.

„Probíhá kryostázová procedura,“ oznámil jí mechanický hlas. „Příjemný odpočinek, průkopníku.“

Šlofík, co? Sloane s úsměvem zavřela oči.

Během pár minut tvrdě spala. A stejně tak všichni ostatní na palubě.

1.

Procitnutí ze stáze mělo proběhnout pozvolna. Vyžadovalo čas. Buňky, nečinné po několik staletí, se pomalu rozmrazily. Neurony se probudily k životu.

Syntetické tekutiny se smísily s přesně odměřeným množstvím spáčovy krve. Jejich poměr se pomaličku měnil v průběhu několika dní, dokud tělo nepřekročilo jistou hranici a nestalo se opět celistvým. Pak následovala kontrola orgánů a teprve poté se pod přísným dohledem aplikovala závěrečná směs medikamentů.

Nebo tak něco. Detaily se Sloane Kellyové vykouřily z hlavy. Kolik času to zabralo, kdy přesně měl proces započít… Tohle měli na starosti technici, kteří postavili stázové komory. Ti věděli nejlépe, jak na to.

Nebo to tak alespoň mělo být.

Ať už měli jakékoli instrukce, Sloane si byla zatraceně jistá, že její prudké procitnutí z hluboké stáze, po němž se kolem ní rozpoutalo hotové peklo, asi nepředstavovalo správný průběh situace.

Alarm.

Světla.

Všechno se chvělo. Do uší jí pronikl ohlušující, uši rvoucí jekot trhajícího se kovu. Měla pocit, jako by ten zvuk zavalil celé její tělo.

Otevřela oči.

Průzorem v modulu viděla, jak se nad ní kývají vytržené dráty. Jiskry odletující z jejich konců a její zmatený mozek ji přinutily pevně sevřít víčka. Všechno se slilo dohromady v chaotickou kakofonii světel a hřmění, pohybu a adrenalinu. Prostor kolem ní rotoval. Převracela se ze strany na stranu, až se jí z toho dělalo nevolno. Zapřela se rukama o průzor a reflexivně vystrčila lokty. Vzápětí se uhodila o kov.

Vzhůru po paži jí vystřelila ostrá bolest, která konečně rozestřela mlhu halící její mozek. Ven. Potřebovala se dostat ven. Její stázový modul selhával. Nejspíš se uvolnil ze svého ukotvení a teď se volně kutálel po místnosti. Jiné vysvětlení neexistovalo. V nose a plicích ji zaštípal vzduch – příliš teplý a nesprávná směsice. Páchl chemikáliemi a sedlým potem.

Vykopla brnící nohou proti poklopu stázové komory.

„Pojistka,“ zahulákala do stísněného prostoru. Jako by se to jediné slovo snad mohlo proplížit zpátky časem a připomenout inženýrům, kteří projektovali tuhle pitomou kovovou rakev, aby do ní nezapomněli přidat únikový mechanismus.

Jako na zavolanou zazněl uklidňující mechanický tón, který byl přímým opakem všeho, co od probuzení zažila. Příklop, který ji dělil od okolního světa, se uvolnil. Dovnitř vnikl vzduch. A to za syčení tak hlasitého, že se to vyrovnalo i alarmu. Cítila, jak se jí vyprázdnily plíce, a vzápětí se naplnily mrazivým, zatuchlým vzduchem z vnějšku.

Do nosu ji uhodil pach. Popel.

Jakmile se ustálilo její rozdvojené vidění, vyjevilo jí strašlivou pravdu: kouř. Dovnitř se dral kouř. Kdesi po její levici se mihotaly plameny.

Sakra. Problém není jenom u mě. Což znamená…

Násilné vytržení ze stáze znamenalo, že zbytek jejího těla potřebuje čas na to, aby se upamatoval, jak má pracovat. Její mozek nestíhal zpracovávat všechny podněty. Každá buňka se hotovila k boji. Celá její bytost se snažila zareagovat na alarm, který jí zněl až v kostech, a na to, že Nexus hoří. Jenže příliv adrenalinu měl za následek jenom to, že sebou její končetiny divoce škubaly, jak se do nich vracel cit. Sloane zalapala po dechu a zabušila do průzoru. Kolem zářila rudá světla.

Na Nexus někdo útočí. To bylo jediné vysvětlení, které dávalo smysl. Její zahlcená mysl to zjištění konečně přijala. A to jí umožnilo začít se soustředit.

Neexistoval jiný důvod, proč by se měla ze svého staletého spánku, k němuž byl naprogramován celý Nexus, probudit takovýmhle způsobem. Třeba mezitím uplynulo jenom pár let. Nebo třeba jen několik hodin. Zatím to neměla jak určit.

A jelikož měla zodpovědnost za bezpečí tisíců průkopníků a honosila se titulem ředitelky bezpečnosti celého zatraceného Nexu, musela se dát dohromady a zjistit to.

A její tělo to vzalo na srozuměnou. Jen nezareagovalo zrovna nejlépe. Sloane vypadla ze stázového modulu ještě před tím, než se úplně otevřel. Její končetiny sebou cukaly, jako by místo nich měla hypersenzitivní masu jehel a špendlíků. Její plíce se roztáhly a vdechly plný doušek vzduchu protkaného jiskrami a kouřem.

Propálil se jí hluboko do plic.

Sloane se rozkašlala. V slzících očích ji štípal prach a hořící chemikálie. Ona ale měla lepší věci na práci než se tu dusit. Vyškrábala se na nohy a přinutila zemdlené tělo k pohybu.

Pokud jí předtím modul připadal klaustrofobický, teď to bylo tisíckrát horší. Polovina místnosti se halila do stínu a matně ji osvětlovala nouzová světla, která se chvěla a blikala. To by nouzová světla dělat neměla.

Podlaha byla pokrytá sutí. Kolem zuřil oheň.

Sloane zaklela. Napůl doklopýtala, napůl padla na stázovou komoru vedle té její. Vnitřek byl kupodivu čistý. Do průzoru panicky bušila turianská pěst. Kandros, jeden z jejích nejlepších důstojníků.

„Vydrž!“ křikla Sloane hlasem ochraptělým z kouře. Dvakrát uhodila do průzoru a divoký tlukot zevnitř ustal. Tlumený hlas se sotva prodral ven, ale základní myšlenku se jí podařilo pochytit.

Pospěš si.

A k tomu nejspíš nějaké ty nadávky.

Problém tkvěl v tom, že moduly se měly otevírat na základě časovače, nikoli manuálně. Především pak s jejími omezenými znalostmi. Sloane neměla nejmenší tušení, jak tuhle techniku obsluhovat. Neměla však na vybranou. Nejbližší terminál ležel kdesi pod příkrovem jisker a podle okolních trosek by jí stejně moc užitečný nebyl.

Neměla ani svůj uninástroj. V rámci předepsané procedury ho uložila do skladu. Osobní majetek pasažéři dostali zpět teprve po znovuoživení a schválení nadřízeným.

„Zatraceně,“ zasyčela skrz zaťaté zuby. Napřímila se a začala se rozhlížet po čemkoli, co by jí pomohlo dostat se do té obrovité rakve.

Clona ohně barvila komoru do pekelně oranžové, černé a zlaté. Skrz štípající kouř zahlédla Sloane siluety, které se zběsile snažily probojovat na svobodu – personál, který zůstal uvězněn ve svých modulech. Některé už byly rozražené, ale zda jejich uživatelé přežili, to Sloane netušila.

Záleželo na každé vteřině.

Takže kašlat na jemnůstky.

Sloane vyrazila k hromadě zohýbaných kovových tyčí a rozbitých předmětů, které nepoznávala. S většinou z nich se nedalo hnout, protože držely v hromadě sazemi a olejem pokrytých sutin jako přibité. Bylo tu ale i pár takových, které něco uvolnilo. Nebo spíš vytrhlo velkou silou.

Sebrala jeden těžký nosník a s tváří zalitou potem ho dotáhla zpátky k modulu.

„Vydrž,“ zasípala znovu a vrazila konec provizorního páčidla pod otevírací spáru. Kdesi za ní se ozval řev. Syrový. Brutální. Škubla sebou, ale pak se vší silou zapřela o své improvizované páčidlo.

Kov zasténal.

Průzorem se začaly šířit prasklinky, tenké jako vlas, ale víko se ani nehnulo.

„Sakra, no tak,“ zavrčela, obemkla ruce kolem poškrábaného nosníku a vší silou zabrala.

Uvnitř modulu se vynořila roztažená, pařátu podobná ruka se třemi prsty a přitiskla se na špinavý průzor. Zevnitř zazněl další nesrozumitelný výkřik, ale Sloane pochopila. Úžasné, vynořila se z koutku její mysli ponuře pobavená myšlenka, co dovede stav nouze s jazykovou bariérou.

„Teď!“ zakřičela alespoň kvůli sobě, když ne kvůli komukoli jinému. Znovu se zapřela o trám, zatímco turian zevnitř plnou vahou zatlačil na víko.

Trhlina praskla tak náhle, že Sloane padla na kolena mezi trosky. Víko se rozlomilo vpůli. Roztříštěný konec odletěl stranou. Kandros vypadl z modulu a zhroutil se vedle ředitelky tak prudce, až jeho hubené končetiny zachřestily. Důstojník lapal po dechu a vypadal otřeseně, ale ne hůř, než jak se cítila ona sama.

Žádné velké zlepšení, to by se vsadila.

„Není čas slavit,“ poznamenala k němu nakřáplým hlasem. Chopila se okraje rozlomeného modulu a pokynula Kandrosovi svým páčidlem. „Zachraň, koho můžeš.“ Byl to rozkaz, jednoduchý a strohý. Na útlocit ona nehrála. Její bezpečnostní tým to věděl a už dávno tomu přivykl.

„Ano, madam.“ Kandros se vyškrábal na nohy. Kolem něj se vlnil kouř. Stejně jako Sloane neměl nic než svou uniformu Nexu. A ta se sice hodila na staletý spánek, ale v okamžiku vážné hrozby nebyla moc platná.

V nevyslovené shodě vykročili každý na jednu stranu.

Sloanino znepokojení rostlo s každým dalším krokem. Zaútočil na ně někdo? A pokud ano, byl už na palubě? Opustili už vůbec galaxii?

Stál za útokem Cerberus? Piráti?

A pokud ano, co se stalo s jejich průvodcem Mléčnou dráhou?

Navzdory jejich hrůznosti musely tyto myšlenky jít prozatím stranou.

Sloane obešla se svým improvizovaným otvírákem konzerv každý modul, na který narazila. Pracovala divoce a horlivě. Do sténání kovu se mísila překvapená zajíknutí, vzdechy úsilí, nadávky a otázky, na které neměla čas odpovídat.

„Napřed je dostaň ven,“ přikázala Talini, jedné ze schopnějších důstojníků. Asarijka odklopýtala. Zdřevěnělé nohy ji zatím sotva unesly.

Zachraň, koho můžeš.

Opakovala si to jako tichou mantru u každého dalšího osvobozeného pasažéra. Mimo nevelkou komoru tu byla další, větší místnost, ve které přebývali civilisté a nějaký dodatečný personál. Sloane nedokázala určit, jestli je tam bezpečno. Všude vládl chaos. Naproti ní asarijka právě odváděla jakéhosi kulhajícího muže pryč z nejhoršího a zalévaly ji při tom proudy jisker. Za nimi se potáceli další dva členové posádky. Jeden z nich si svíral paži, ohnutou v nepřirozeném úhlu.

O to všechno se teď ale starat nemohla. Důvěřovala svému týmu, a tak se soustředila na moduly, které měla v dosahu. Během čtrnácti minut se jí podařilo otevřít čtrnáct modulů.

Z pouhých osmi z nich ještě měla koho zachraňovat.

Sloane nechala zapadnout víko za znetvořenými pozůstatky Cillian, členky její vlastní jednotky. Ať už Nexus postihlo cokoli, systémy zahltil obrovský výboj energie. Všude se kývaly rozervané, kouřící dráty a sežehlé výkonové měniče. V důsledku toho některé stázové komory své nebohé uživatele zkrátka usmažily.

Sloane cítila, jak jí čelist pulzuje vztekem. Ruce měla plné puchýřů z rozžhaveného kovu. Od hlavy až k patě ji pokrývaly saze. Ale nic z toho se ani zdaleka neblížilo hrůze a hněvu, které vřely v jejím nitru. Přelezla přes Cillianinu – nyní skutečnou – rakev, aby se dostala k dalším pasažérům v nesnázích. Hrdlo jí svírala pachuť nespravedlnosti nad celou tou zpropadenou tragédií.

Moc jich nezbylo. Sloane minula Kandrose, který měl přes rameno přehozeného bezvládného člověka. Salarian, kterého neznala, s chmurným výrazem ve tváři odváděl pryč dva vyděšené výrostky.

Stranou od vzdouvajícího se kouře stála skupina vystrašených civilistů, kteří si zakrývali ústa, nosy či jiné dýchací otvory vším, co se zrovna namanulo. Dlaněmi, pažemi, cáry uniforem.

Stačilo. Sloane obrátila pozornost k polozbořeným zdem, které halil kouř. Pátrala očima po manuálním spínači hasiče požárů. Pak ho konečně zahlédla. A spolu s ním i výtrysky jisker, které z jeho panelu stříkaly jako voda z kašny. Ale pod ním se za tónovaným sklem, ve skříňce, na kterou úplně zapomněla, skvěl hasicí přístroj.

Sloane se k němu vrhla a kopla do skleněné výplně. To jí nepříjemným způsobem připomnělo, že ochranné boty, na které byla zvyklá, nejsou součástí uniformy určené do stáze. Sklo se s chřestěním vysypalo na podlahu a Sloanin palec zachvátila nesnesitelná bolest.

Zlomené prsty? Přinejmenším jeden. Skvělé. Prostě dokonalé. Sloane bolest ignorovala, vypáčila hasicí přístroj ven a pustila se do práce.

Každý plamen dostal dávku. Stlačená směs se vyvalila ven a zdusila oheň i jiskry. Viditelnost v místnosti sice značně klesla, ale s tím si Sloane hlavu nedělala. Všude kolem ní se ozývalo kašlání a křik. Kdosi padl na všechny čtyři a zvracel.

S každým dalším uhašeným ohněm bolestné výkřiky pomíjely. Okolní zvuky se změnily, byla z nich patrná starost. Lidé mohli začít pomáhat těm, kteří dopadli nejhůř. A každá taková změna v okolní atmosféře jen posilovala její odhodlání.

Naštěstí se i v tomhle chaosu, skřípění namáhaného chovu a praskajícím ohni všem podařilo shromáždit se víceméně na jednom místě. Sloane odhodila prázdný hasicí přístroj.

„Držte se pohromadě,“ nařídila. Násilím pootevřela porouchané dveře a ramenem se zapírala o jedno skřípající křídlo tak dlouho, až se jí povedlo rozšířit otvor natolik, aby se tudy dalo protáhnout na druhou stranu. Jakmile kolem ní prošel poslední potácející se pasažér, proklouzla dveřmi a nechala je, aby se zabouchly.

Vlasy i uniforma se jí lepily ke kůži, zbrocené potem. V očích ji štípaly saze. Opřela se o dveře a sesula se k podlaze. Krátká inspekce potvrdila její zranění – pulzující, zlomený palec, drobné popáleniny, modřiny a škrábance. Nic z toho ale nemělo šanci ji zpomalit. To byla dobrá zpráva. Znovu se vytáhla na nohy a pustila se do zkoumání místnosti, v níž se ocitli. Vládlo tam ticho, jako by peklo řádící na druhé straně nebylo nic než zlý sen.

Za dalšími dveřmi byla cesta ven. A nejspíš také další problémy.

Sloane se rozhlédla po špinavých, vystrašených tvářích kolem. Tehdy ji zasáhlo strašlivé zjištění. Zachránila se jich méně než polovina.

S tím už ale nic nenadělají. Sloane teď mohla jedině dostat přeživší do bezpečí a celé tohle peklo uzavřít.

Truchlit můžou později.

Kandros si držel utržený rukáv své uniformy pod bradou a opíral se o svůj improvizovaný otvírač stází. Kovová tyč už na tom očividně bývala i lépe. Stejně jako její majitel. „Takže,“ ozval se turian. „Co se stalo?“ Mluvil nahlas, aby přehlušil kvílící alarm.

Všichni se po sobě podívali. A pak svorně upřeli pohledy na Sloane.

Jak moc si přála mít na to odpověď.

„Netuším,“ řekla. Ale tím se nic nespraví. A tak ukázala prstem na východ. „Pojďme to zjistit.“

„Jo.“ Turian si vyhodil tyč na rameno. „Hned jsem si myslel, že to řeknete.“

2.

V další hale to bylo ještě horší.

Z prolomeného stropního panelu visel svazek přetržených drátů, z nichž odletovaly modrobílé jiskry. A ty za sebou na podlaze zanechávaly černé spáleniny. Podél stropu se vinul čím dál hustší kouř, který pomalu klesal k zemi. Podle toho, co Sloane viděla, nezůstal jediný kus koridoru ušetřen poškození.

„Ventilace je vypnutá,“ poznamenala Sloane. Pokoušela se o strohý, věcný tón. Moc se jí to nedařilo. „Stejně tak hašení. Můj odhad je, že to schytala komunikace.“

„To tedy pořádně,“ podotkl Kandros.

Vyměnili si pohled. Viděla, jak se její zhodnocení situace odráží v důstojníkových očích. Poškození rozhodně neutrpěla jenom jejich stázová komora. A to mohlo znamenat dvě věci: buď hodně zlá nehoda, nebo útok. A to možná dokonce z vlastních řad.

Něco takového by vyvolalo tak neskutečnou paniku…

„Řeknu vám, co uděláme,“ řekla Sloane zvýšeným hlasem, aby ji všichni dobře slyšeli. „Kandrosi, vezmi tyhle lidi někam do bezpečí.“

„Ale kam?“

Sloane to chvíli zvažovala a pak ztlumila hlas: „Koloniální správa. Ale ne do jejich kanceláří. Do hangáru, kde kotví jejich raketoplány. Odtud byste alespoň mohli rychle vypadnout, pokud to bude potřeba. A pokud ne, tak systémy podpory života na těch lodích by snad mohly být stabilnější.“

„Dobrý nápad. A co budete podnikat vy?“

Sloane střelila pohledem vpravo směrem k Operacím. „Já se budu snažit zjistit, co se stalo. Ať už se tu děje cokoli, není to žádná maličkost. Takže se držte v bezpečí, jasné?“ Oči jí sklouzly na jeho ruce. Které by měly držet zbraň. Ne, že by ona sama měla k dispozici něco lepšího. Oba se mohli pyšnit leda zohýbanými, obitými trubkami a kovovými nosníky. Skvělé.

Kandros, kterému bylo jasné, na co myslí, přimhouřil oči a pak krátce přikývl.

Tohle se jí na něm líbilo. Díky času strávenému s turiany, a především pak díky přátelství s jedním konkrétním, získala zatraceně dobrý náhled na jejich mentalitu. Kandros toto její porozumění oceňoval, a ona zase oceňovala jeho důvěru.

Díky tomu tvořili tak spolehlivý tým.

„Já zamířím k Operacím,“ doplnila. „Pokusím se zajistit si možnost komunikace a pak se jí budu držet. Spojím se s vámi, jakmile zjistím, co se tu děje.“

„Madam.“

Jeden z těch dobrých. Věděla lépe než většina, jak nedocenitelná je taková obětavost. Sloane ho poklepala po jeho krunýři a dala se na odchod.

Držela se poblíž stěn a dveře, na které po cestě narazila, nechávala bez povšimnutí. Všechny zůstávaly zavřené, a to bylo prozatím jedině dobře. Alespoň se díky tomu případné další požáry nebudou šířit. Stejně ale raději zkontrolovala panel vedle každých dveří. Každý status hlásil to samé, jediné rudě zářící slovo: offline.

To ji rozčilovalo víc než cokoli jiného. Nexus, zázrak techniky, projektovalo víc výborů, než by Sloane považovala za možné. A jak ti zbožňovali nadbytečnost. Každý z těchhle panelů měl mít tři, možná dokonce čtyři spoje s hlavní systémovou sítí. To, že všechny hlásily offline, jen podnítilo její rostoucí obavy. Stalo se buď něco moc špatného, nebo někdo něco provedl s chirurgickou pečlivostí.

Sloane potřebovala informace a potřebovala je okamžitě.

Dlouhými kroky se prohnala chodbou k další křižovatce. Za ní se nacházela zpola zavřená nouzová dveřní přepážka, jejíž rotory dštily jiskry na všechny strany. Letmý pohled Sloane odhalil, co dveře zablokovalo. Byla to mrtvola, chycená mezi dveřmi, které se pořád dokola otevíraly a zavíraly, jen aby se vzápětí zarazily o zmasakrované tělo. A tak pořád dokola.

Oheň mrtvolu zohavil k nepoznání. Pokrývaly ji sutiny – rozbité strojní vybavení a kabeláž, která se vyrvala ze stropu. Ze zápachu, který z mrtvoly čišel, se Sloane chtělo zvracet. Byl to sladký a odporný pach hnijícího masa a spálených kostí.

Tohle pro ni ale nebylo nic nového. Spolkla žluč, která se jí drala do krku, poklekla a obrátila tělo, aby si mohla prohlédnout jeho uniformu. Jmenovka byla nečitelná, za což nejspíš mohl oheň nebo nějaká chemická reakce. Podle tvaru hlavy to byl salarian. Nehezký způsob, jak odejít na onen svět. Sloane tělo opatrně položila zpět na podlahu, ještě obezřetněji ho překročila a protáhla se škvírou ve dveřích.

Nešlo to jinak, musela tam toho nebohého mizeru nechat. Držel dveře pootevřené, bez něj by zůstala uvězněná na druhé straně – spolu s kdovíkým nebo kdovíčím.

Do tváře ji zasáhl náhlý závan tepla a přinutil ji přimhouřit oči. Naproti ní trčela trubka, která prorazila obkladem zdi. Stačilo pár jisker z nedalekého prskajícího kabelu a trubka teď přímo proti ní dštila plameny. Vzduch čpěl plyny, které by s lidskými plícemi nikdy neměly přijít do styku.

Ale oheň znamenal kyslík. Což zase znamenalo, že tahle chodba prošla vyrovnáním tlaku. Během jejich dlouhého letu mezi galaxiemi by se ale tato procedura nespustila. Takže buď ještě vůbec neopustili Mléčnou dráhu, nebo už naopak dorazili do galaxie v Andromedě.

Ani jedna z těch možností ji příliš netěšila. Ale aspoň nezůstali uvězněni kdesi v rozlehlé prázdnotě mezi oběma galaxiemi.

Skrze houstnoucí kouřový opar se náhle protlačila jakási postava. Neozbrojená Sloane automaticky zaujala bojový postoj. Ne, že by jí to bylo proti ozbrojeným útočníkům co platné…

Uniforma, která se vzápětí ukázala, však jasně značila, že je to někdo z posádky. Muž klopýtal kupředu a jednou rukou máchal před obličejem, jak se zoufale snažil rozehnat dusivé výpary.

Ale jeho rozedraná uniforma stejně znamenala velké houby.

„To už je dost blízko,“ vyštěkla Sloane. „Jméno a hodnost, hned.“

Zastavil se a pozvedl třesoucí se ruce v gestu kapitulace. Bledá kůže na jeho dlaních ošklivě mokvala. Obě ruce měl plné popálenin. Soucítila s ním. Ale tyhle rány koneckonců mohlo způsobit cokoli – otevírání rozžhavených stázových modulů, nebo nějaká ta menší sabotáž, která se nepovedla. A ona potřebovala vědět, co z toho. Byla to koneckonců její práce.

Muž se chvěl jako osika. „Co se stalo? Někdo na nás zaútočil?“

„To se právě snažím zjistit,“ odvětila stroze. „Co jsi sakra zač?“

„Chen. Já… jsem jenom nižší řídící důstojník,“ dodal a vzápětí se divoce rozkašlal.

Sloane to jméno nic neříkalo. „Jaké oddělení? Zdravotnické? Prosím, řekni zdravotnické.“

„Hygiena.“

„Skvělé. To je prostě kurva perfektní.“ Sloane potřásla hlavou. „Tak hele, není tu bezpečno. Vrať se do svého stázového modulu.“

„N-Ne!“ Ucouvl. „To nemůžu!“ Jeho hubenou postavu zachvátil třes. „Je to tam strašné. Všichni jsou mrtví. Teda aspoň myslím. Utekl jsem. Hořelo tam. A stáze byly prostě… prostě…“

No jo. Věděla, co má na mysli. Natáhla ruku a sevřela mu rameno. Bolest, která jí vystřelila do ruky, ignorovala. „Poslouchej,“ řekla mu, zatímco se ho snažila udržet v klidu. „Jsem ředitelka bezpečnosti Sloane Kellyová.“

„Bezpečnosti?“ Jeho oči, uslzené od kouře, se zúžily usilovným přemýšlením. „Takže na nás opravdu někdo musel zaútočit!“

Musel. Protože alternativa byla o moc horší.

Sloane zkřivila obličej. V ústech měla jako na spáleništi. V krku ji škrábalo. Cítila se, jako by nejedla ani nepila už celá staletí. Což byla vlastně pravda. Ale on na tom nebyl o moc lépe než ona a ani nevypadal na sabotéra. Ten by zvládl možná tak pro zábavu odpálit pár rachejtlí na toaletách.

Chtělo se jí povzdechnout si. Ale odolala. „Nevím, co se tu děje, jasné? Snažím se to zjistit. Ukaž mi, kde byla tvoje stáze.“

„Nebudu se tam vracet. Nemůžu.“ Mávl rukou kamsi do míst, odkud přišel. „Pokud chcete jít zírat na stáze, tak si poslužte. Ale nenajdete…“ Hlas se mu zadrhl zavzlykáním. Sklopil hlavu a hřbetem ruky si otřel tvář. „Celé je to zatarasené. Sotva jsem se dostal ven. Nevím… Pořád nemůžu…“ Jeho rameno sebou pod její rukou divoce zaškubalo.

Sloane ho chvíli odhadovala. Údržba, hm? Instinkt jí napovídal, že ten kluk by se složil z čehokoli, co by bylo o stupínek horší než ucpaná trubka. „Dobrá, dobrá. Tak poslouchej. Musíš se dostat do hangárů Koloniální správy, jasné?“

„Nemůžu zůstat s vámi?“ zaprosil vyděšeně.

Jen stěží se jí podařilo potlačit zlověstný úsměv. To by se mu asi moc nelíbilo. „Co by ne, Chene. Já jdu prohlédnout tvoji stázovou komoru.“

Ucouvl tak rychle, že místo jeho ramene náhle svírala vzduch. „Ten hangár zní vlastně docela dobře,“ vyhrkl. „Říkáte, že je tam čisto?“

To jsem si mohla myslet. „Dávej pozor na uvolněné dráty,“ doporučila mu. „A teď upaluj. Ostatní už se tam shromažďují, budeš v bezpečí.“

„Díky. Děkuju vám.“ Odmlka. Obrátil se k ní a následně směrem, kterým přišla. A pak dodal s bezmocným, trochu pološíleným úsměvem: „Buďte opatrná, ředitelko. Madam.“ Chen jí naposledy nešikovně pokynul a odklopýtal pryč. Dokonce zhruba správným směrem.

Sloane se mu zadívala do zad. Zvládne to. Nejspíš. Škody vypadaly mnohem horší ve směru, kterým se chystala vydat ona. „S opatrností člověk nikam nedojde,“ zamručela.

Údržbář ani v nejmenším nepřeháněl.

Nejdřív narazila na dveře. Byly přesně na opačném konci místnosti, než kam patřily. A místnost sama vypadala jako válečná zóna. Stázové moduly tam ležely rozházené jako hromada odpadu. Většina z nich zela dokořán. Sloane se za svůj život setkala se smrtí tolikrát, že se to ani nedalo spočítat. I přesto jí teď ruka bezděčně vylétla k ústům.

Všude ležela mrtvá těla. Byly jich tucty. Hodně jich mělo vážné popáleniny, jiné zabil nějaký náraz nejspíš ještě ve spánku a teď ležela zhroucená na místech, kam dopadla. Jedno z nich skončilo pod převráceným modulem. Poznala to podle nebožákovy vyčuhující ruky a nohy.

Nikde se nic nepohnulo a místnost halilo ticho přerušované jen syčením a praskáním zničené techniky a jiskřících drátů.

„Je tu někdo?“ zakřičela. Ne proto, že by snad existovala nějaká naděje, ale proto, že by si nikdy neodpustila, kdyby to neudělala. Žádné odpovědi se jí však nedostalo. Ani jediné zoufalé zakašlání.

Roztroušená těla, oběti nějaké hloupé nehody nebo něčí pýchy… A to si myslela, že podobné scenérie už z jejího života nadobro vymizely.

Sloane se odvrátila. Sváděla přitom souboj s narůstajícím děsem, který jí svíral útroby. Se stázovou komorou sousedila recepce. Sloane se začala postupně upomínat na uspořádání Nexu. Kryostázové komory byly k nalezení po celé lodi a po skupinách byly propojeny se zvláštními místnostmi, kde si procitnuvší pasažéři mohli chvíli odpočinout a vzpamatovat se, zatímco čekali na své nadřízené. Ti je následně měli přivítat v zázračném světě Andromedy.

Někdo ze zdravotníků by mezitím zhodnotil jejich zdravotní stav a psycholog by se ujistil, že mají pořád všech pět pohromadě. Měl k tomu zároveň mít při ruce zástupce ze Sloanina týmu, kdyby náhodou daný pasažér neměl všech pět pohromadě, a přišel by tak o svého kooperativního ducha.

Takhle nějak to mělo probíhat.

Všichni podstoupili důkladný výcvik pro případ krizových situací, ale nikdo přitom nepočítal s možností totálního selhání… všeho.

Ta místnost by vlastně vypadala docela hezky, nebýt širokého podpůrného nosníku, který se zřítil přímo doprostřed a pohřbil pod sebou stolky i pohovky. Ve Sloaniných představách místnost přetékala nadšeně rozmlouvajícími pasažéry plnými ambicí, které v nich zakořenily díky Garsonové. Hlavou jí prolétla myšlenka, že k téhle katastrofě alespoň došlo v době, kdy všechny tyto rozlehlé místnosti, haly, prostranství a parky zely prázdnotou.

Celou loď náhle rozezvučelo táhlé, rozechvívající zaskřípění. Sloane se zamračila.

„To neznělo vůbec dobře.“

Pak její pozornost přitáhl obdélníkový panel ve zdi naproti ní. Za otevřeným panelem se skrýval terminál. Obrazovka někdy v průběhu toho všeho ožila a nyní dávala na odiv logo Andromeda Initiative.

Sloane doslova přeletěla přes převrácenou pohovku a propletla se mezi překocenými stoly a židlemi. Na půli cesty její instinkty, díky kterým přežila nesčetně bitev, probralo hlasité pop. Bez zaváhání se vrhla do úkrytu.

Ze stropu se snesla sprška jisker. Místnost potemněla. Osvětlovala ji teď jen nouzová světla, umístěná podél základů zdí, a pak ta jediná zářící obrazovka na protější stěně.

Pod ní leželo nehybné tělo. Asarijka, kterou zasáhl úchyt světelného zdroje, který se při katastrofě uvolnil.

Když se zdálo, že už k žádné další explozi nedojde, Sloane opustila svůj pochybný úkryt a vydala se tělo prozkoumat. Asarijka se ani nepohnula. Nedýchala. Nic.

Sloane Kellyová tedy obrátila pozornost k obrazovce. V duchu si přitom říkala, že teď by byl pravý čas vyžádat si konečně hlášení o situaci. Jenže spásné logo mezitím zmizelo a nahradilo jej to staré známé, zatracené, červeně zářící slovo: offline. Sloane by nejradši zařvala zklamáním.

Namísto toho ohledala tělo. Už teď si ale byla jistá, co přitom odhalí. Tahle žena se ve Sloanině hlavě stala tím tělem.

Tělem reprezentujícím chaos dalšího bojiště.

Oheň. Popel. Zkáza.

Všechno se to k ní vrátilo v momentě, kdy se dotkla asarijčina nehybného krku. Tato žena obětovala všechno, aby se sem mohla vydat. Každý z nich obětoval všechno. A kvůli čemu?

Ztráta. Zklamání. Smrt.

Sloane stiskla čelist. Tahle cizinka pro ni byla přítelem z toho prostého důvodu, že sdílely společný cíl a vzdaly se stejných věcí.

Jaké asi byly její poslední myšlenky? Nejspíš strach, předpokládala by Sloane. A možná vztek.

Mise selhala.

Ona příslovečná druhá strana jejich očekávání zjevně nenaplňovala.

Ticho přerušilo jediné, vlhké zakašlání. Sloane trhla hlavou zpět k asarijce. Její tělo se vzepjalo, po bradě jí tekly stružky čerstvé krve. Její bledě fialové oči znovu slabě zazářily životem. „M-Mayday…“

Sloane jí ovinula ruku kolem ramen, aby sebou nemohla házet. „Budeš v pořádku. Dost možná jsme terčem útoku, takže šetři síly a…“

„Ještě…“ zasípěla žena, zatímco jí od úst šla růžová pěna, „nejsem… mrtvá.“ Její kalné oči zabrousily k netečnému terminálu. „Počáteční…“ Sloane se ji snažila udržet co nejvíc v klidu. Asarijčiny plnící se plíce jí přetrhly každé slovo šelestivým chropotem. Asarijka zaťala zuby, sevřela Sloaninu uniformu ve zkrvavené pěsti a zkusila to znovu: „Žádný útok.“ Každé slovo následovalo zabublání. „Poškození jsou všu… de…“

Sloane ztěžka dopadla na podlahu. Stále se pokoušela udržet ženu se stabilizované pozici. Nebylo to nijak snadné. A její mozek se mezitím zoufale snažil dát tomu všemu smysl. „Takže muselo dojít k nějaké srážce.“

„Ne.“ Asarijka bojovala o další nádech. Odhalila přitom zkrvavené zuby. „Příliš rovnoměrné. Příliš… ugh…“

„Opatrně,“ skočila jí Sloane do řeči a pevně jí stiskla ruku. „Drž se. Potřebuju informace. Sabotáž?“

Odněkud z hlubin asarijčina utrpení se vynořilo pobavení. Žena se chraplavě zasmála. „Ty jsi… ne…“ Krev a chuchvalce pěny tvořily na její tváři nepravidelnou mozaiku. Když zavřela oči, po zhmožděné tváři jí stekla slza. Stále se usmívala. Sloane se mračila. „Fyzikální…“ snažila se dál žena. „Senzory. D-Data…“

Sloane zvažovala, co dál. Potřebovala odpovědi. A spojit se s velením. „Mojí prioritou je momentálně dostat do bezpečí Jien Garsonovou. A radu.“

„Komora 00,“ šeptla přiškrceně asarijka.

Tohle byl konec. Bez zásahu lékaře neměli vojáci, kteří byli v takovém stavu, šanci dostat se z bojiště naživu. A Sloane nebyla doktorka. Její obličej se zkřivil. „Jak se jmenuješ?“

Pěst svírající její uniformu ochabla.

Nikdo nezůstane zapomenut. „Tvoje jméno,“ naléhala Sloane a sklonila se nad umírající. Její uniforma říkala pouze T’vaan.

Nic dalšího už Sloane nezjistila. Poslední chrčivý asarijčin nádech nenásledovalo nic. Ticho. Nehybnost. Její ruka klesla a už sebou ani nezacukala. Sloane na okamžik sklonila hlavu. Nic víc nemohla mrtvé dopřát, když se stanice kolem ní hroutila. Jemně nechala T’vaan – ne, tělo – klesnout zpátky na podlahu. Pak se pěstí pevně zapřela o zem a vytáhla se na nohy.

Byla chyba vnímat všechny jako přátele. Ve stázových modulech přebývaly tisíce pasažérů. A někteří z nich, či spíše mnozí z nich, nechali svou minulost ochotně za sebou. Sama Garsonová to řekla. Byla to jednosměrná cesta.

Všichni byli pěkně naivní, když předpokládali, že se to obejde beze ztrát.

„Stázová komora 00,“ opakovala Sloane a čerpala z těch slov sílu. „Děkuji ti.“

Její zranění praskala, tepala, pálila a v případě zlomeného palce vystřelovala bolest, zatímco pospíchala zaneřáděnou komorou. Nic z toho ale nemohlo překonat myšlenku, která ji hnala vpřed: kde je rada?

Přece to její členové – Garsonová – museli přežít.

Prosím, drmolila tiše Sloane. Každá slabika rezonovala s jejími bolestnými kroky. Prosím.

Všechny haly se jí slévaly dohromady. Jeden potemnělý, poničený tunel za druhým. Všechny stázové komory, kolem kterých prošla, byly stále uzavřené. Stav lidí uvnitř se nedal určit. A ona neměla jinou možnost, než je prozatím ponechat jejich osudu. Záchrana jedné místnosti s posádkou by byla jen prázdné gesto, pokud byla celá loď v ohrožení. A čím víc toho viděla, tím si byla jistější, že tomu tak skutečně je.

V jedné úzké chodbě ji náhlá změna světla přiměla zvolnit. Že by došlo k opětovnému nahození energie? Ne, uvědomila si vzápětí. Spěchala tak, že si málem nevšimla širokého okna sahajícího od podlahy až ke stropu.

Teprve teď zaregistrovala výhled, který skýtalo.

Na okamžik zůstala stát, oněmělá úžasem. V její divoce uhánějící mysli vykvetly kousky scenérie a slily se do víru světel a temnoty a občasných barevných krůpějí. Za oknem se rozkládalo jedno z širokých prostranství, do nichž se v průběhu jejich vesmírné cesty složila jednotlivá ramena Nexu. Počítalo se s tím, že po rozložení stanice se sem budou lidé chodit procházet a vzájemně diskutovat o podrobnostech kolonizace nové galaxie.

Z toho místa však zbyly jen trosky.

Okno poskytovalo ničím nerušený výhled na jedno z ramen Nexu. Několik kilometrů pečlivě navrženého a zkonstruovaného prostoru k obývání. Továrny, hydroponické farmy, nemocnice – všechno, co mohli potřebovat. Všechno, co by je udržovalo při životě. Ale Sloane nyní viděla jen plameny, živené poryvy unikajících plynů, rozeklané linie polozbořených zdí a odhalené nosníky. Nepopsatelná zkáza. A za ní moře neznámých, nehybných hvězd.

Nebyla to Mléčná dráha. Tu by Sloane poznala. Z veškerého toho času stráveného zíráním z oken lodí se zrodila jakási podivná důvěrnost s hvězdami domovské galaxie. Palaven. Thessia. Zatraceně, teď by ráda viděla dokonce i nebe kolem Omegy.

Ale tato třpytící se síť modrých, rudých a bílých hvězd, mezi nimiž se vinula pavučina strašidelně zbarveného vesmírného prachu a plynu, ji dezorientovala. Tohle nebyl domov.

Ale co když to byl jejich nový domov?

Těžko říct.

Sloane Kellyová se rozběhla. Navzdory čerstvě probuzené bolesti ze svého zlomeného palce běžela jako o život. Mlhu, která po procitnutí ze stáze halila její mysl, zatlačila do nejzapadlejšího koutku své bytosti. Věděla, že za to později tvrdě zaplatí – pokud ovšem nastane nějaké později.

Úporně doufala, že ano. A že si o něm společně s radou jednou rádi popovídají třeba nad sklenkou. A snad ne jenom nad jednou.

Chodby kolem ní se měnily v jedinou rozmazanou šmouhu, až nakonec dorazila ke dveřím, které hledala. Byly označené jednoduchým ‚00‘.

Dveře zely dokořán.

Sloane se zastavila těsně před jejich prahem, aby popadla dech. Potřebovala alespoň chvilku na to, aby posbírala své odhodlání. Pak vklouzla dovnitř.

Stázová komora vypadala stejně jako všechny ostatní. Byla dokonalým klonem té, v níž Sloane ještě nedávno bojovala o přežití. Jediný rozdíl spočíval v míře poškození a v množství mrtvých těl.

Tady nebylo k vidění ani jedno.

Všechny moduly do posledního byly otevřené dokořán. Nezahlédla ani stopu po mrtvých, po jakékoli poruše, selhání ani po ohni.

Stačil jí jediný pohled, aby zhodnotila, že místnost je bezpochyby úplně prázdná. Vládlo tam naprosté ticho. Ale aspoň žádní mrtví. I to se dalo v tento moment brát jako malé vítězství. Úleva se však přesto nedostavovala. Potřebovala najít Garsonovou a vyslechnout si její rozkazy. Potřebovala nějaké dobré zprávy, které by mohla přinést přeživším.

Tak by to alespoň mělo být.

Otočila se na podpatku, v duchu se už zabývala záložním plánem. Tu však ticho přerušilo slabé zakašlání.

Sloane se zarazila a znovu očima prozkoumala místnost. „Haló?“

Nic.

A pak další zakašlání, následované slabým: „Haló? Je tu někdo?“

„Jsem tu,“ potvrdila Sloane, pohotově vběhla do místnosti a začala prohlížet potemnělé stázové moduly. „Kde jste?“

„Tady.“ Za kovovým stolkem se zdvihla sotva viditelná paže. Sloane se přehoupla přes stůl a poklekla vedle ženy, natažené na zádech. Z rány na čele jí prýštila krev a stékala přes nos a tvář. Zrak měla očividně rozostřený.

„Jak jste na tom?“ zeptala se Sloane. Pohledem přelétla od zranění ke štítku se jménem na levé straně zakrvácené uniformy. Addisonová . Foster Addisonová, další vyšší důstojnice jako Sloane. Koloniální správa, pokud jí paměť sloužila.

Addisonová zvedla ruku a začala váhavě zjišťovat vážnost svého zranění. Krev na okrajích řezné rány už pomalu začínala osychat. Jakmile se však dotkla prostředku, vyřinul se z něj čerstvý pramínek.

Žena se zašklebila. „Nějak to zvládnu. Jen jsem trochu omámená.“

Trochu? Jo, jasně.

Sloane se vydala k panelu první pomoci, který naštěstí nedošel žádné újmy stejně jako zbytek podivně nedotčené komory. Našla v něm bezpečně uloženou sadu balíčků medi-gelu. Vrátila se k Addisonové, zlomila pečeť a aplikovala chladivý gel Addisonové na čelo. „Tohle by mělo pomoct.“

Addisonová zkřivila obličej a pevně zavřela oči. „Na pečovatelství vás zrovna neužije, co?“

„Tohle taky není pečovatelský dům,“ poukázala Sloane, usadila se a sundala si botu. „Nejsem ošetřovatelka, tak k čemu to.“

Potřela si svůj všivý, pulzující, nateklý palec medi-gelem a pak prst obalila zbytkem balíčku, aby tlumil nárazy.

„Ugh.“

Sloane ženu ignorovala. Počkala pár vteřin, než medi-gel začal působit. Bolest se sice vrátila, jakmile si znovu nasadila botu, ale bylo to pořád lepší než předtím. „Tak jo. Zdvořilosti jsou za námi.“ Když vzhlédla, zjistila, že Addisonové se za opírání o stázový modul podařilo postavit.

Prohlédla místnost a pak se na Sloane roztřeseně zamračila. „Měla byste tu být?“

Sloane usoudila, že to z ní pravděpodobně mluví otřes mozku. Ta otázka byla až příliš nejapná. A tak se rozhodla ji také ignorovat. „Kde jsou ostatní? Garsonová?“ Sloane se znovu rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila. Všechny stázové moduly v místnosti zely prázdnotou. Přesto se nehodlala vzdát svých chabých nadějí.

Addisonová znovu pevně sevřela oční víčka. Když oči otevřela, zrak se jí zjevně trochu vyjasnil. Gel na jejím čele už matněl a uzavíral ránu. „Všichni jsme byli v Operacích. Kvůli…“ Lehce potřásla hlavou, jako by se zbavovala nějaké dotěrné myšlenky. „Kvůli příletu.“

Přílet. Probudili je kvůli příletu.

Ta novinka se v porovnání s okolním chaosem zdála neskutečná. „Takže…“ Sloane na ni upřeně hleděla. „Takže jsme to dokázali?“

Zraněná žena přikývla a otevřela oči. „Ano.“

„A co se teda sakra stalo? Útok?“

Addisonová znehybněla. A pak, jako by si najednou dala dvě a dvě dohromady, upřela na Sloane znepokojený pohled. „Co jste zač? Jste mi povědomá.“

Dvě a dvě, pomyslela si Sloane podrážděně, zjevně dávaly dohromady pět. „Ředitelka bezpečnosti Sloane Kellyová,“ odvětila trpělivě. „Setkaly jsme se.“

„Aha. Bezpečnost. Už je mi jasné, proč jste dospěla k takovému závěru.“ Odkašlala si a znovu zavřela oči. Přitiskla dva prsty na otok kolem své rány. Medi-gel už pravděpodobně oblast znecitlivěl. I Sloanin palec už jenom tence úpěl. Stejně tak její ruce. „Neměli bychom hned předpokládat útok,“ pokračovala žena. „Nepřišli jsme sem válčit. Ať už se tu setkáme s kýmkoli.“

„Jo jo, mír a přátelství, ten proslov už jsem slyšela. Ale místní ho slyšet nemuseli.“ T’vaan nicméně nesouhlasila. Do poslední chvíle věřila, že za jejich situaci nemohl žádný útok. Zemřela Sloane v náručí a mluvila při tom o nějakém problému se senzory. Sloane se zamračila. „Takže co se stalo?“

„Netuším,“ odvětila Addisonová nakřáplým hlasem. „Ale,“ pokračovala důrazně, „měly bychom to jít zjistit.“

Sloane zvažovala, že ji tu nechá a půjde sama, ale nakonec tu myšlenku zamítla. Pokud jsou na tom Operace tak jako kryostáze, bude potřebovat veškerou možnou pomoc. Nabídla proto ženě pomocnou ruku.

„Můžete chodit?“

Addisonová roztřeseně přikývla. Podanou ruku ignorovala. Učinila pár nejistých krůčků směrem od ní.

Na nohou se udržela, takže Sloane už jí žádnou oporu nenabídla. Zároveň s ní však srovnala tempo, aby jí případně mohla přiskočit na pomoc. Pro všechny případy.

Nějakou dobu mlčely. Sloane propalovala pohledem ženina záda, když vtom ji něco napadlo. „Proč jste nebyla v Operacích?“

Addisonová po ní střelila pohledem. „Byla. Než jsem vyrazila hledat Jien.“

„Hledat Jien?“ Čirý reflex ji přiměl chňapnout po ženině paži. „Je naživu?“

„Přinejmenším byla, když jsem se naposledy dívala,“ odpověděla Addisonová. Zmateně se zamračila na Sloaninu ruku, svírající tu její. „Vědecký tým si chtěl ještě před oficiálním spuštěním příletového protokolu prohlédnout poslední záznamy. Jien si na moment odskočila, takže jakmile jsme byli připraveni, šla jsem pro ni.“

„Žádná komunikace?“

Addisonová zavrtěla hlavou. „Nepřišlo mi to nutné.“

Sloane ukázala prstem zpátky směrem, odkud přišly. „Myslela jste, že ji najdete tam?“

Při té otázce stočila ředitelka pohled stranou a vykroutila ruku ze Sloanina sevření. „Eh, ne. Jen jsem se tam na vteřinku zastavila.“

„Proč?“

„Potřebovala jsem… si dojít na toaletu.“

Sloane se zamračila. „Copak ty někde poblíž Operací nejsou?“

Žena zírala přímo před sebe, ale Sloane si dobře všimla její náhle zaťaté čelisti. „Začínáte být neomalená, ředitelko,“ řekla stroze.

Co že najednou tak defenzivně? „Promiňte mi, ředitelko, ale obtěžují vás snad moje dotazy?“

Addisonová po ní hodila chladným pohledem. „Pokud nemají vést k nějakému náhlému zjevení nebo se mě nechystáte obvinit z něčeho ohledně zlomyslných tělesných procesů, možná bychom se mohly soustředit na důležitější věci, co říkáte?“

Uh. No jistě. Sloane si teď přesně vybavovala, proč se nikdy neobtěžovala s koloniální ředitelkou bavit. To byl ale přístup.

Sloane se upjatě usmála. „Zajisté.“ Obrátila zrak k chodbám, kterými procházely. Tady byly v mnohem lepším stavu. Mnohem méně, no, rozervané na kusy. „A našla jste teda Garsonovou?“

Addisonová zavrtěla hlavou, byť jaksi neochotně. „Zrovna jsem se vracela, abych se podívala, jestli se už náhodou nevrátila, ale pak se celá loď začala kymácet. Bylo to jako turbulence při letu v atmosféře. Jenom o dost horší. Podlaha mi zmizela pod nohama. Myslím, že jsem se uhodila do hlavy, jak jsem vyletěla nahoru… nebo možná dolů. Nepamatuji se.“

Asarijka říkala cosi o fyzikálních podmínkách. A Sloane už zažila volné pády, při kterých si připadala stejně, jak Addisonová právě popisovala. Že by měla asarijka na mysli právě tohle?

Prozatím tu myšlenku odložila stranou. Momentálně měla k dispozici až příliš kousků skládačky a žádnou znalost toho, jak vypadá konečný obraz. „Viděla jste v Operacích něco, co by tohle vysvětlovalo?“

„A tím myslíte co? Jako třeba mimozemské vojáky, jak slaňují skrz okna?“

„Předpokládala bych, že byste viděla něco takového,“ konstatovala Sloane příkře, „kdybyste byla na svém stanovišti.“

Addisonová ztuhla. „Nic takového se nedělo. Žádné lodě, žádná útočící flotila, nic, na co byste mohla střílet, ředitelko bezpečnosti Kellyová. Je mi líto, že vás musím takto zklamat.“

Sloane se k ní vztekle obrátila. „Jsme tu v pořádný rejži, pokud jste si nevšimla. Ocenila bych přímé, okamžité odpovědi, a méně komentářů ohledně mé pozice na téhle lodi.“ Její ledový tón si vysloužil rozšířený pohled Addisonové. „Takže ‚čímkoli‘,“ dokončila odměřeně, „myslím cokoli. Senzorická data. Nečekané vesmírné smetí, které by nám stálo v cestě. Podělané vesmírné potvory. Cokoli.“

Foster Addisonová jí kupodivu neřekla, ať se jde bodnout. Stála si pevně za svým, ale Sloane přesto neuniklo, že se jí svou výtkou dostala pod kůži.

Výtečně.

Tedy, téměř. Addisonová zvedla krví pocákanou bradu. „Toho sarkasmu snad nebude třeba, ředitelko.“ Kdybych jí jednu natáhla, uvažovala Sloane, nejspíš bych si tím moc nepomohla. A navíc by se to asi dalo nazvat trochu přehnanou reakcí.

Má štěstí.

Addisonová mezitím kula železo, dokud bylo žhavé. „Dorazili jsme na správné místo. Okolní vesmírná tělesa korespondovala s našimi navigačními diagramy. Je pravda, že z řad vědeckých poradců vzešly nějaké obavy ohledně některých obdržených dat. Nakonec dospěli k názoru, že šest století cesty se dost možná podepsalo na naší technice. Chtěli nějaký čas na to, aby mohli data znovu zanalyzovat. V té době jsem si zrovna odskočila…“

„… na záchod.“

„… abych našla Jien,“ opravila ji Addisonová chladně.

„Aniž byste měla ta nová data?“

Addisonová rozhodila rukama. „U všech svatých, k použití interních zařízení snad nejsou externí senzory třeba. Takže co kdybychom přestaly s tímhle výslechem ohledně naprosto přirozených záležitostí, a pokud dovolíte, mohly bychom se místo toho pokusit najít nějaké skutečné odpovědi.“ Pokynula Sloane směrem ke dveřím.

No dobrá. Rozhodně to byl lepší plán než se tu dohadovat s úřednicí s otřesem mozku.

Sloane spolkla všechny poznámky, které se jí draly na jazyk, a prošla dveřmi. Učinila však sotva pár kroků, když se Nexus začal třást.

3.

„Co se to sakra děje?“

Na to Sloane žádnou rozumnou odpověď neměla. Loď se kolem nich chvěla a zmítala se, jako by se rozpínala do několika směrů zároveň. Obě ženy se několikrát srazily, než se jim podařilo vybojovat zpět svou rovnováhu. Chodbami se rozezněl příšerný jekot trhajícího se kovu. Addisonová se napůl přikrčila, zatímco si rukou chránila hlavu.

Sloane zaujala co nejpevnější postoj a připravila se na další záchvěv, když tu se náhle všecko ustálilo. Namáhaný kov znovu zasténal a jeho ozvěna opět rozezvučela jinak strašidelně tichou chodbu. Obě ženy na sebe chmurně mlčky hleděly ještě chvilku potom, co zvuk odezněl.

Uplynula dlouhá chvíle, kdy se nikde nepohnula ani myš.

Ani ony.

Ani loď.

Sloane vydechla. Do té doby si ani neuvědomovala, že zadržuje dech. „Zdá se, že ten byl poslední,“ řekla. „To je dobré. Nebo to alespoň není špatné.“

„Další exploze?“

„Pochybuju.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

Sloane se opřela rukou o nakloněný sloup, aby mohla prozkoumat přepážku nad jejich hlavami. Napůl přitom čekala, že se přepážka náhle prolomí a spadne přímo na ně. „Protože exploze by vypadala jinak,“ konstatovala vlažně. „Ať už to je cokoli, působí to na celou loď. Jako… jako zemětřesení.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzpoura na Nexu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.