Markus Heitz v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků *

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla

Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Copyright © 2010 Droemersche Verlagsanstalt

Th. Knaur Nachf. GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

(www.ava-international.de).

Translation © Svatava Kretková

Cover © Andrew Dobell

ISBN EPUB 978-80-7398-781-7

ISBN Mobi 978-80-7398-782-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.mahet.de

DRAMATIS PERSONAE

Theresia „Sia“ Sarkowitzová: dcera Jidášova

Emma Karková: její potomek

Elena Karková: Emmina dcera

Trisha: Elenina kamarádka ze školy

Hildegarda: zdravotní sestra v nemocnici

Melanie: sestra-žákyňka v nemocnici

Profesor Axel „Sascha“ Kleinert: staniční lékař v nemocnici

Kantor: policista

Faltow: komisař kriminální policie

Eric von Kastell/de Lavall: lovec dlaků

Justine Marie Jeanne Chassardová: jeho nevlastní sestra

Matička Chytrolína: jedna z Erikových informátorek

Jeoffray Charles Wilson: komorník a vykonavatel závěti Harma Byrneho

Reginald Mirror: provozovatel sázkové kanceláře/kriminálník

Milly: provozovatelka hospody Shamerock

Ireen: kadeřnice

Mhatha: sídh/ bánší

Jonathan Smyle: irský upír/vieszcy

Alice a Grag: noční Keltové (lidé)

Mike O’Malley: člen IRA

Sínead: jeho žena

Mitch Donaghue: člen IRA

Finn McFinley: rí smečky BlackDogs

Brian Baker: rí smečky HellDogs

Uther: dlak ze smečky HellDogs

Tim Emerald: dlak ze smečky HellDogs

ard rí: velekrál irských dlaků

Rob: ard ríova pravá ruka

Boída de Cao: popravčí

slečna Blacková: vražedkyně sídhe

Stiff a Cougar: psodlaci, tuláci bez klanu

Barnaby Fitzpatrick: medvědodlak

Rainal a Lisica Righleyovi: liškodlaci

Alanis a Liam Killroyovi: panterodlaci

David O’Liar: lobbista

Liam Baxter: senátor v horní sněmovně irského parlamentu

Freddy Cormick: nezávislý poslanec v dolní sněmovně irského parlamentu

Ian Rutherford: ministerský předseda Irska

Frost a Wells: jeho osobní strážci

Willy Moroda: špión dlaků

Aaron Goldsteen: vlivný podnikatel

Gemma Corrová: vlivná podnikatelka

Taila Appleová: vlivná podnikatelka

Elizabeth Anne Sophie Montesqueová: majitelka penzionu Poor Duck (Bed&Breakfast)

profesor: vedoucí představitel union des lames

DRAMATIS PERSONAE (Z MINULOSTI)

Levantinus/Levantin: mystická bytost z jiné sféry; sféra nese různé názvy podle toho, jak ji chápeme a jak si ji vysvětlujeme: peklo, onen svět, paralelní vesmír

Marek: Siin nevlastní bratr

Tanguy Guivarch/Harm Byrne/Tonja Umaschwiliová: postavy, které po staletí hrály důležitou roli v Siině minulosti

hrabě de Morangiès: protivník Theresie Sarkowitzové a hlavně Erika

ZVLÁŠTNÍ DRUHY UPÍRŮ

Kromě obyčejných upírů existují zvláštní druhy, vyznačující se nezvyklými vlastnostmi, silnými stránkami a slabinami.

Děti Jidášovy mají vždy zrzavé vlasy a zabíjejí své oběti jediným kousnutím. Nemohou překročit žádnou viditelnou tekoucí vodu. Špičaté, ostré předměty nade dveřmi nebo okny domu jim brání ve vstupu.

Zato jsou rychlejší, silnější, hbitější a pohyblivější než normální lidé. Mohou svěsit spodní čelist jako had a jejich špičáky dosahují délky a tloušťky malíčku.

Povětšinou se starají o své vlastní záležitosti a nechávají lidi na pokoji – ledaže potřebují pokusné králíky pro výzkum nebo jejich touha po krvi příliš zesílí. Zpravidla zabíjejí všechny ostatní upíry – vyvrhele, spodinu – na které narazí.

Viesczy je dítě čarodějnice a vlkodlaka s ďáblem nebo démonem.

Tito upíři se dokážou proměnit v hada nebo rysa, létat, učinit se neviditelnými a vytvářet osobní nemoci, vázané na člověka.

Reagují na křesťanské symboly, které je ovšem nedokážou zabít. Mohou je polapit čarodějové a dampíři (děti upírů).

Jsou vskutku agresivní, coby oběti upřednostňují muže, jimiž se také rádi nechávají obšťastňovat.

Umbrové jsou stíny mrtvých mužů, kteří za života napáchali mnoho zla a získali své schopnosti odměnou od ďábla.

Vyznačují se mimořádnou silou, dokážou plivat oheň a proměnit se ve vlkodlaky. Není z nich vidět víc než černá silueta. Nerozmnožují se kousnutím, nýbrž zásahem zla. Kromě toho nežijí příliš dlouho. Jsou výjimečně agresivní, bloudí po okolí a naslepo běsní.

Sídhe jsou kouzelné postavy z irské mytologie. Jedná se o prastaré upíry a vládce Nočních Keltů.

POJMY

sídhe: kouzelné postavy z irské mytologie/upíři

noční Keltové: označení jak upírů náležejících k sídhe, tak i jejich lidských přívrženců

rí: staroirské označení krále

ard rí: staroirské označení velekrále

túath: staroirské slovo pro kmen

túatha: staroirské slovo pro kmeny

óenachové: staroirské označení pro ozbrojenou elitu kmene

Dlaci: bytosti, které jsou schopny přijmout zvířecí podobu nebo se stát napůl zvířetem a napůl člověkem; jejich primární forma je zpravidla lidská. Mají zřetelné zvířecí rysy, příznačné pro jejich zvíře. Většinou se tyto rysy projevují v charakteru, příležitostně také v zevnějšku. V první řadě se jedná o dravce, vyskytují se ovšem i mírumilovnější zvířata.

Sesterstvo krve Kristovy: ženský řeholní řád, založený v 18. století, jehož úkolem bylo chytat dlaky a zbavovat je jejich „kletby“. Toto se mělo dát léčením pomocí prostředku zvaného sanctum (viz níže) – jinak musí být dlak zabit.

sanctum: posvátná substance, krev Kristova

PROLOG

26. leden 2009, Velká Británie,
York, 16.21

Jeoffray James Wilson usrkával silný assam, který popíjel jako vždycky s mlékem a lžičkou cukru. Očima přitom klouzal po vysvětlujících řádcích na poslední stránce.

Potom zamyšleně obrátil hlavu k oknu a vyhlédl do zahrady, kde v zimní bouři skřípěly větve starých dubů. Tu a tam narazilo na tabulku zpola zetlelé listí a přilepilo se na ni, aby je vzápětí zase spláchl bubnující déšť.

Dokonalé počasí na odpolední čaj.

Jako ryzí Brit neměl nic proti trošce pověr a akceptoval strašidla na starých zámcích a venkovských sídlech. Byla součástí staré dobré tradice.

Teď mu ovšem Harm Byrne, těžký zločinec a jeho bývalý zaměstnavatel, zanechal elektronické dokumenty o jiném, skrytém světě, které ho přiměly k zamyšlení. Protože neobsahovaly žádné patrné blouznění. Ani v jediném slově.

Dokonalé počasí pro příšery.

Wilson nikdy nevěřil na upíry. Ani na vlkodlaky nebo démony. A přece jeho starý šéf, který nikdy nebyl blázen, popisoval tyto bytosti se všemi jejich poddruhy, s jejich přednostmi i slabinami, podle čeho je poznat, jak je zničit, čemu se při setkání s nimi vyhnout a tak dále a tak dále.

Zprvu bývalý komorník na řádky jen zíral. Pak se smál. Potom začal váhat, a nyní se nacházel v jakémsi podivném přechodném stavu: Chtěl jednu z těch zrůd vidět !

Wilson zdědil po svém zaměstnavateli velkou spoustu peněz a na oplátku dostal úkol: Elenu Karkovou, zhruba sedmiletou dívenku, a její matku Emmu, přibližně třicátnici. Měl je z dálky chránit, opatrně navázat kontakt, sblížit se s nimi jako přítel a stát se jejich důvěrníkem.

Takže přece jen budu mít nakonec ženu a dceru.

Wilson byl na tu práci dokonalý člověk. Na sklonku čtyřicítky, svobodný, bezdětný, vzdělaný a zkušený, hovořící několika jazyky a obdařený přívětivou tváří, k níž lidé rychle pojímali důvěru. Dokonale volný.

Odložil šálek; s tichým cinknutím přistál na podšálku. Neváhal přijmout toto nezvyklé pověření, které mu mělo ročně přinést milión eur z fondu. Udělal by to i za míň. Loajální až za hrob, a to ne kvůli penězům. Nikdy by se nedokázal Harmu Byrnemu přiznat ke své náklonnosti. Pro sluhu se to nehodilo, a také by to nic k ničemu nebylo. Kriminálník dával přednost ženám.

Wilson vstal z ušáku, stojícího u krbu, v němž se mihotaly a ztrácely drobné plamínky. Kroky ho zavedly k oknu.

Upíři, démoni a vlkodlaci. A Elena a Emma jsou s tímto světem nějak propojeny. Založil si ruce za zády a pozoroval kapky deště stékající po skle. Pokud existují TIHLE, co horšího ještě najdeme v našem světě?

Než se pustil do čtení dokumentů, domníval se, že je v bezpečí. Díky výcviku osobního strážce uměl zacházet se všemi druhy střelných zbraní; také pokud jde o umění sebeobrany, byl na tom víc než dobře. Ale k čemu by mu to bylo v boji s běsnícím vlkodlakem? Při přestřelce s upírem? Při šermířském souboji s démonem?

Potřebuju stříbrný nůž. A vhodné kulky. Wilson se zhluboka nadechl. Všemohoucí, já už vážně zním, jako bych věřil tomu, co jsem četl!

Harm Byrne ho v závěti varoval, aby se s matkou a dcerou sbližoval obezřetně, protože byly v minulosti často oklamány. Zpočátku na ně měl dávat pozor jen z dálky a navázat kontakt až po roce. Při nakupování nebo něčem podobném. Hlavně nenápadně a tak, aby to vypadalo jako čirá náhoda.

Dokumenty obsahovaly i fotografii ženy, která vypadala jako Emmina starší sestra. Přitom se údajně jednalo o upírku patřící k dětem Jidášovým, předkyni těch dvou. Byla další ochránkyní, a nadto víc než podezíravou. Než aby se dlouho vyptávala, raději podezřelé rovnou zabíjela. Bez skrupulí.

Nejspíš by zabila i mě, kdybych si nedal pozor… teda pokud je to upírka. Vlastně jí ani vůbec nemusí být. Úplně stačí, jestli je vražedkyně.

Ve skle se odrážela jeho tvář s dlouhým strništěm, v němž se třpytily první stopy stříbra. Důsledek zanedbané tělesné péče, ale četba byla příliš napínavá. I osobní šéfovy vsuvky, žalozpěvy… dojaly ho až do hloubi duše.

Zadíval se na sebe, na svůj pomačkaný šedočervený kostkovaný župan, oblečený na světlé pyžamo, a zahýbal bosými prsty. Plán zněl: vysprchovat se, oholit se a vzhůru do Butler’s Clubu. Wilson napochodoval do koupelny.

Po bleskurychlé odpolední toaletě, zahrnující i odstranění strniště a úpravu účesu, vklouzl v šatně do šedého obleku, šitého na míru, a přehodil přes sebe černý plášť. Styl gentlemana se mu zamlouval. Léta strávená ve službě lidí, kteří kladli důraz na zevnějšek, ho hluboce poznamenala. Wilson o sebe rád dbal a vždy se dobře oblékal.

V domě se ozvalo tiché zařinčení, následované zarachocením.

Bytem se s vytím prohnal vítr a hlasitě zabouchl dveře šatny.

Bloody hell … Wilsonovou první a zcela přirozenou myšlenkou bylo, že bouře utrhla dubovou větev a ta prolétla oknem. Hned poté mu ovšem na mysli vytanula slova a popisy z dokumentu a nastínila nové možnosti. Začínám být paranoidní.

Zíral na dveře. Nechtěl vyjít ven neozbrojen, i když si připadal směšně. Obě pistole, na které měl zbrojní pas, uchovával v trezoru vedle dveří. Aby se tam dostal, musel ovšem projít pokojem s krbem.

Wilson sebral ze servírovacího stolku těžký svícen. Stříbro. A s mohutným podstavcem. Lepší než nic.

Pak přešel ke dveřím a s trhnutím je otevřel.

Vítr stále vyl. Tiché pleskání prozrazovalo, že otevřeným oknem dopadají na dlaždice kapky deště.

Wilson polkl a cítil, jak mu prudce tluče srdce. Je to jenom větev. Nebo lupič, řekl si a snažil se zkrotit divoký tep. Tolik adrenalinu mu už dlouho nekolovalo žilami. Nebo upíři, vlkodlaci, démoni… zatracená závěť!

Proplížil se otevřenými dveřmi pokoje s krbem, pak strnul a zamračil se.

V okně zela díra a bylo otevřené, po podlaze proudily tenké stružky. V křesle seděla postava ve tmavé, mokré větrovce a s kapucí na hlavě. Na klíně jí ležel notebook a četla si šéfovy dokumenty. Pravačkou v rukavici rolovala na obrazovce nahoru a dolů, v levé svírala velkou pistoli s tlumičem. Předloktí jí uvolněně spočívalo na opěrce křesla.

Žádný obyčejný lupič. Uklidňující na tom bylo, že upíři, vlkodlaci a démoni by se nejspíš nenamáhali opatřit si zbraň s tlumičem, aby se vloupali ke komorníkovi. Wilson potěžkal v ruce svícen. Přese všechno byl soupeř vyzbrojen těžším kalibrem.

„Pokud jste se už dost nastál a nakoukal,“ zašeptal lupič, aniž by bylo jasné, zda se jedná o muže či o ženu, „mohl byste nám uvařit čaj, pane Wilsone.“ Ruka s pistolí se krátce nadzvedla. „Nemějte strach. Myslím, že živý jste cennější, než se zprvu dalo předpokládat. Dnes máte svůj šťastný den.“

Vůbec nevím, jestli tolik štěstí vůbec přežiju. Wilsonovi stále bušilo srdce jako splašené. Nedokázal se rozhodnout – má zaútočit nebo nejdříve zjistit, co návštěvník chce? „Jsem zvědavý na vaše vysvětlení, pane…?“

„Říkejte mi, jak je vám libo, pane Wilsone, ale prosím ne Smithi. To by bylo příliš klišovité.“ Návštěvník stále šeptal. „Nechte ten assam čtyři minuty louhovat, buďte tak laskav. Dávám přednost třtinovému cukru a mléko nemusíte zvlášť pro mě ohřívat.“

Ať je to kdokoliv, má nádech stylu. Wilson se rozhodl zjistit, kdo se mu to vloupal do domu. Hostův klid a sebejistota na něj udělaly dojem a opravdu se vydal do kuchyně, aby připravil konvičku čaje. Čím více času dostane, tím lépe. Kde je arzén, když ho člověk zrovna potřebuje? Nemám ani hnojivo na rostliny, abych ho tomu člověku nasypal do čaje. Počínal si zcela automaticky. Komornické instinkty. Když skončil, využil příležitost a zastrčil si za opasek aspoň velký kuchyňský nůž, když už se nemohl dostat ke svým pistolím.

Po zhruba deseti minutách se vrátil s plně naloženým tácem do příšeří pokoje s krbem, položil konvičku, šálky, mléko, cukr a lžičky na stůl vedle krbu a nalil nejdříve sobě a pak i svému hostu, který stále seděl u laptopu a četl. „Kolik cukru, pane nebo madam?“

„Dvě zarovnané lžičky, prosím.“ Pravice v rukavici sklapla monitor. „Už jdu, pane Wilsone. Světlo můžete nechat zhasnuté. Nepotřebuji ho.“ Když návštěvník vstal, Wilson poznal, že se jedná o ženu, kterou odhadoval na přibližně metr sedmdesát. Cestou vytáhla z koše poleno a přihodila ho do výhně; suché dřevo okamžitě vzplálo. Větrovku měla lehce rozhalenou, pod ní černý rolák a černé kapsáče. „Už jste mi vymyslel nějaké jméno?“ zeptala se a zněla navzdory šepotu pobaveně.

„Docela by se hodilo třeba slečna Blacková,“ opáčil a posadil se.

Ozářily ji plameny a propůjčily její tváři velmi zdravou barvu. Usmála se a kolem světlých očí se jí objevily drobné vrásky. „Ano, to by šlo.“ Vybrala si židli naproti němu, ústí zbraně velké ráže stále namířené na hostitele. „Vážně jste mě chtěl praštit tím svícnem?“ Sundala si kapuci, uchopila šálek, zvedla si ho ke rtům a pofoukala nápoj. Zjevně se nebála jedu.

„Byl zrovna po ruce a nemyslím si, že by třeba hřeben z koupelny dával smysl, slečno Blacková. Průraznost by byla příliš slabá. Nehodil by se ani k tomu, abych vás podřezal. A bohužel mě ani nenapadá případ, kdy by byl útočník učesán k smrti.“ Wilson pomalu upíjel a pozoroval ji. Rysy neměla půvabné ani ošklivé, nehonosila se žádnými znaky, kterými by se odlišovala od ostatních; polodlouhé, špinavě blond vlasy nosila svázané do krátkého culíku. Protože stále hovořila potichu, domníval se, že k tomu má nějaký konkrétní důvod.

„Dobrá odpověď.“ Blacková se ušklíbla a usrkla čaj. „Je lahodný. Jaká plantáž?“

„Mokalbarie.“

„Opravdu výtečná chuť. Plná, sladová a nepříliš trpká, i když tři minuty místo čtyř by byly lepší.“

„Prosila jste o čtyři minuty.“

„Já vím.“ Dlouze se napila, pak šálek odložila. „Asi tušíte, proč jsem tady?“

„Dokážu si představit, co bylo vaším původním záměrem, ale teď se už snad nutně nenacházím na seznamu smrti.“ Wilson po ní zašilhal přes okraj šálku. „Připouštím, že netuším, komu bych mohl být trnem v oku a proč jste přišla až dnes. Takže se mohu jen dohadovat: jednomu ze starých nepřátel pana Byrneho? Nebo pracujete jako nájemná vražedkyně pro nějaký zločinecký syndikát? Vyslali vás snad ztracení příbuzní, abyste se zmocnila šéfovy pozůstalosti?“

Blacková zavrtěla hlavou. „Ne, nevraždím pro ruskou mafii ani jakuzu. Podle mého názoru neexistuje ani nějaká rozhořčená sestřenice z třetího kolene, která by ráda získala milióny.“

„Takže zbývá jen starý nepřítel?“ Napjatě se na ni zahleděl. „Moc mě to ovšem neuklidňuje.“

„Nepřítel, no ano, dá se to tak říct, i když tak starý ještě nebude.“ Blacková kývla přes rameno směrem k počítači. „Souvisí to nějak s tím hezkým souborem dat plným pravd.“

Copak jsem se neúmyslně stal zasvěcencem světa zrůd? Wilsona na okamžik polilo horko, pak zvedl obočí. „Děsivé mocnosti vysílají vražedkyni s tlumičem – to je zklamání, které bych nečekal.“ Znovu se při jeho slovech ušklíbla. „Ale přesně to pořád nevím. Tváříte se pobaveně, ale věřte mi prosím – já se nebavím.“ Automatickým pohybem si narovnal kravatu.

Blacková se na pár vteřin zamyslela. „Co jste si zapamatoval z toho zajímavého pojednání o nočních Keltech, pane Wilsone?“

„To má být test?“

„Možná.“

„A pokud v něm neuspěju?“

Blacková sjela místo odpovědi pohledem k pistoli a zpět. „Snažte se, pane Wilsone. Tak vynikající majordomus jako vy si jistě snadno vštěpuje věci do paměti. Představte si, že jde o to, abyste uspokojil své panstvo.“

Wilson polkl a ucítil, jak mu vysychá v ústech. Sklouzl rukou z kravaty dolů, aby se dostal blíž k ukrytému noži. Pro případ, že by jí jeho vývody nestačily a on musel bojovat o život. Absolvoval už v životě nejednu zkoušku, ale ještě nikdy nebylo v sázce tak mnoho jako dnes. „Domnívám se, že se v případě nočních Keltů jedná o subkulturu, skládající se z irských upírů a jejich lidských příznivců,“ tápal pomalu kupředu a horečně při tom přemýšlel. „O jakousi… symbiózu. Lidé dobrovolně poskytují krev, upíři jim oplácejí svým věděním. Ale běžným Irům to nepřipadalo tak pozitivní, proto se museli noční Keltové stáhnout do ústraní.“ Odkašlal si. „Promiňte.“ Napil se čaje a využil krátkou odmlku, aby si uspořádal myšlenky. Díky množství přečtených informací pro něj bylo obtížné zapamatovat si všechny podrobnosti. Soustřeď se! Kromě toho intenzivně přemítal, jak by mohl uniknout své návštěvnici.

Blacková se zazubila. „Hrajete o čas, pane Wilsone?“ zašeptala.

„Jak si prozatím vedu?“

„Zdá se, že to pro vás vypadá dobře – pořád jste naživu. Pokračujte. Možná se dnes dozvíte něco, co nestojí v Byrneho dokumentech. Co víte o nepřátelích nočních Keltů?“

„Dlaci,“ odvětil okamžitě. Stiskla ten správný knoflík. „Noční Keltové se museli dlouho ukrývat i před nimi, ale nakonec s nimi uzavřeli příměří.“

„Výborně, pane Wilsone!“ Blacková pochvalně zaklepala na desku stolu. „Směřujete k dobré známce. Co dál?“

Bože, co dál? „Já… obávám se, že už nic dalšího nevím,“ pronesl protáhle, zatímco prsty sklouzl k boku, až nahmatal rukojeť nože. Napadlo ho, jak by mohl ve svůj prospěch využít moment překvapení. „Pan Byrne už nic dalšího neuvedl. Myslím.“ Wilson si stále nebyl jist, zda by neměl preventivně udeřit. Poleno se se zapraskáním rozpadlo na tři kusy, plameny vyšlehly do výše a ozářily ženu, která stále působila uvolněně. Neměl bych tomu přikládat váhu. Každý vrah působí uvolněně, pokud je profesionál. „Takže vy patříte k nočním Keltům – jste člověk, nebo upírka?“

Blacková nevystřelila, dokonce ani nenatáhla úderník. „Aha, chcete vědět, s kým máte tu čest. Jsem člověk, věrná bojovnice svého pána, a vyslali mě, abych vás zlikvidovala. Obávají se, že byste se mohl cítit povolán zahájit proti nám spolu se zločineckými pochopy svého mrtvého šéfa trestnou výpravu. Peněz na to máte dost.“ Zacukal jí spodní ret. „Ale jak jsem se právě přesvědčila, pověřil vás Harm Byrne úplně jiným, překvapivým úkolem. Připadá mi to velmi pozoruhodné. A ony osoby jsou také velmi pozoruhodné – tři dcery Jidášovy.“

Takže noční Keltové znají tento druh upírů. „Jde jenom o jednu upírku. Ty dvě další…“

„Obě v sobě nesou sémě, pane Wilsone! Možná jsou stále lidmi, ale po smrti by se mohly proměnit ve velmi mocné upírky. Mají k tomu předpoklady.“ Její mobil začal vyhrávat nepříjemnou, zvláštní melodii, kterou bylo možné nazvat písní jen podle moderních měřítek. Blacková vylovila přístroj z postranní kapsy kalhot a vedla s někým tichý rozhovor, kterému Wilson nerozuměl; zdálo se, že mluví gaelsky.

Přerušení mu přišlo vhod, protože si potřeboval utřídit myšlenky. Co ode mě můžou noční Keltové chtít? Všechno jako by se soustředilo na Theresii Sarkowitzovou a Emmu a Elenu Karkovy – ale proč?

Harm Byrne po něm ve své poslední vůli požadoval, aby matce a dceři odstranil z cesty veškeré překážky, ať to stojí, co to stojí.

Noční Keltové prozatím žádnou překážku nepředstavovali, ale čím déle Blacková rozmlouvala s neznámým, tím si byl Wilson jistější, že noční Keltové budou prvními na jeho seznamu nežádoucích osob, určených k likvidaci. Až příliš zjevný zájem o malou rodinku Karkových-Sarkowitzových je k tomu přímo předurčoval.

Hloupé ovšem bylo, že Wilson neměl tušení, kolik nočních Keltů vůbec existuje, jak upírů, tak jejich lidských spojenců. Jeho šance momentálně nevypadaly zrovna příznivě. O čem to asi zrovna mluví? A s kým? Sevřel prsty rukojeť nože, zatímco druhou rukou uchopil šálek a napil se.

Blacková už hodnou chvíli jen naslouchala, aniž by promluvila, pak se rozloučila a zavěsila. „Promiňte, pane Wilsone,“ omluvila se šeptem. „Uvědomuji si, že je nezdvořilé v přítomnosti jiných dlouho telefonovat, ale protože šlo o vaši budoucnost, snad mi dokážete odpustit.“

„Dokážu,“ odvětil a odložil šálek na talířek. „Takže? K čemu jste dospěli?“

„Že vám mám nabídnout obchod, místo abych vás sprovodila ze světa.“ Blacková teď natáhla úderník, při aretaci to suše zapraskalo. „Jde o Theresii Sarkowitzovou a oba její potomky. Máme o ně zájem. Přímo velký zájem, a vy pro nás máte v této souvislosti vyřídit pár věcí.“

„Aha.“ Tímto jste se ocitli na seznamu. Wilson si dolil čaj. Teď musel uvést v život svůj manévr k odvrácení pozornosti. „Věcí. A čím si chtějí noční Keltové zajistit mou spolupráci?“

Blackové zmizel úsměv z tváře a její šepot zněl chladně, když řekla: „Protože si při vašem bohatství nevystačíme s penězi, pane Wilsone, co jiného si myslíte, že přichází v úvahu?“

„Domnívám se, že…“ Doufám, že to vyjde. Wilson bleskově hodil konvičku do blízkého krbu.

Do výše okamžitě vyrazily pára a kouř a zahalily Blackovou, která dvakrát stiskla spoušť.

Vrhl se stranou. První kulka ho zasáhla do ramene a proletěla masem, druhá minula cíl. Bolest ho přiměla zatnout zuby. Tasil nůž a vleže ho vymrštil kolem stolu po Blackové.

Žena se přikrčila, čepel se se zasvištěním zavrtala do polstrovaného opěradla. „Pane Wilsone, varuji vás!“

Čas pro moje zbraně. Wilson se proplazil po čtyřech pod stolem, vyskočil a vrhl se z pokoje do chodby. Nohou vykopl dveře a zatarasil je podrážkou, aby je Blacková nemohla otevřít; současně se natáhl a naťukal číslo do elektronického zámku trezoru, nacházejícího se vedle vstupu.

Ozval se tříštivý zvuk, jak se ve dveřích objevily čtyři na palec tlusté díry. Kdyby stál před vstupem, střely by ho zasáhly. Zarachotilo to, Wilson schytal ránu dveřmi do nohy. Blacková se proti nim vrhla z druhé strany, ale komorník odolal.

Trezor pípnutím potvrdil zadání správného kódu.

Za okamžik se naše šance vyrovnají, Blacková. Prudce otevřel dvířka, vytáhl z přihrádky zbraně, dvě pistole značky Walther ráže devět milimetrů, nabil je a vypálil do zavřených dveří. Zpětný ráz zhoršil bolesti v jeho rameni, takže tlumeně zasténal.

Z druhé strany se ozval tichý, chraptivý výkřik, následovaný žuchnutím padajícího těla.

Štěstí přeje připraveným! Wilson zůstal ležet, rozkopl proděravělé dveře a zamířil poloautomatickými pistolemi nízko nad zemí, aby Blackovou definitivně vyřídil. Ale nikde ji neviděl – jen překocenou židli. Shit. Ona mě…

Od rámu nade dveřmi se oddělil stín a letěl přímo na něj.

Wilson se odkutálel stranou, takže ho podrážky těsně minuly a se zarachocením přistály na dlažbě. Než mohl něco podniknout, zasáhl ho kopanec a on ztratil jednu z pistolí. Sice se mu podařilo namířit ústí druhé zbraně na Blackovou a dvakrát stisknout spoušť, ale podle všeho minul.

Blacková mu dobře cílenou ranou vykopla zbraň z ruky; pronikavá bolest v zápěstí mu prozradila, že mu ho přinejmenším vykloubila. Potom mu přitiskla na čelo konec obrovského tlumiče. „Pane Wilsone, to nebylo špatné, ale ani ne moc chytré,“ zašeptala. Její rolák utrpěl při boji újmu, límec visel zplihle dolů. Wilson zahlédl starou jizvu, táhnoucí se vodorovně po krku. „Budeme muset jít, protože se obávám, že některý z vašich sousedů určitě zavolal poldy. V našem rozhovoru budeme pokračovat jinde.“

Byl rád, že Blacková nevypálila. Díry v jejím oblečení prozrazovaly, že ji zasáhl. Neprůstřelná vesta. Jasně. Je profík. Pomalu přikývl.

„Teď opatrně vstanete. Pak se vydáme k mému autu a trochu se projedeme po okolí. Pokud se dohodneme a vy se vrátíte domů, vysvětlíte policistům, že jste nachytal a pronásledoval lupiče.“ Pohybem ruky mu naznačila, aby se zvedl.

„A pokud se nedohodneme?“ Wilson vstal a přitiskl si dlaň na ránu na rameni, z níž crčela horká krev. Cítil ji. Kdyby byla Blacková upírka, měl by teď velké problémy.

„No, co myslíte?“ Blacková na dvě vteřiny zesílila tlak tlumiče na jeho čele.

KAPITOLA I

Píp.

Píp, píp.

Píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak.

Píp.

Píp, píp…

Já… nic nevidím! Jak to, že nic nevidím? Moje oči… přece jsou… otevřené, nebo snad ne? Mohla… bych… je mi zle. Může mi někdo říct, co se stalo?

Píp, píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp. Píp…

Nemocnice? Myslím, že jsem v nemocnici. Co tady dělám? Bože, ne, co… Klid, jenom klid! Panika je k ničemu! Zvuky a pachy sedí. To pípání je nejspíš EKG, to cvakání by mohl být dýchací přístroj… Jednotka intenzivní péče?

Píp, píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp. Píp…

Co se mi stalo, že jsem se ocitla na jipce… Spadla jsem. Přesně tak, spadla jsem! Z balkónu ve svém… Bože, ne! To ona! Ta žena, která se vydávala za Siinu sestřenici. Přehodila mě přes zábradlí, poté co… Tvrdý náraz, kousla jsem se do jazyka. Cítím, jak je oteklý. Nebo… je to trubice respirátoru? Ale nic mě nebolí. Oni mě… znehybnili. Protože jsem tak těžce zraněná? To je… nedokážu ani zavolat!

Píp, píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp. Píp…

Kde je Elena? Do prdele, nic nevidím a nemůžu se… se… pohnout! Jsem ochrnutá? Nejradši bych křičela, hlasitě….

Cup, cup, žbluňk, žbluňk, klik… „Dobré ráno, paní Karková. Doufám, že jste se dobře vyspala.“ Cup, cup. Pšš….

Ten hlas… ne, neznám ho. Je to nějaká žena, zdravotní sestra. Je to žínka? Myje mě studenou žínkou? Okamžitě mi řekni, co se stalo? Honem, okamžitě mi řekni…!

„Moc jste se nezpotila. Myslím, že povím lékaři, že by měl zvýšit infuzi.“ Cup, cup, cup…

Kroky… obchází lůžko a… Haló? Slyšíš mě? Hej, ošetřovatelko! Sestro! Ať se moje rty pohnou, prosím, dobrý bože! Ať se moje rty pohnou a já můžu… Co se to děje?

„Ale, ale, paní Karková. Pořád máte zvýšenou teplotu. To není dobré. Pošlu krev znovu do laboratoře.“

Žádné bodnutí jehlou. Nic z toho jsem necítila…. Copak jsem po tom pádu dočista ochrnula? Panika je čím dál horší, svírá mi hruď! Už to nevydržím…

Cup, cup, cup. „Zatím na shledanou, paní Karková. Přijdu vám za hodinu zase změřit teplotu. Myslím, že se pak za vámi staví vaše dcera. Máte skvělou holčičku. Tak mladou, a přece tak chytrou na svůj věk. Skoro dospělou.“ Cup, cup, vrz.

Ach, děkuji! Děkuji, že je Elena v pořádku! Teď se ještě musím vymanit z téhle strnulosti. Mám pocit, jako bych tu byla… uvězněná. Zajatkyně, kterou uvrhli do temného sklepení a která se nemůže hýbat. Moc toho necítím, vnímám jen pachy a zvuky. HEJ! HEJ, JÁ CHCI…

Píp, píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp. Píp…

Ach, Bože! To je ono – myslí si, že jsem v kómatu! To je ono – já jsem v kómatu! Kdysi existovalo jedno video, od skupiny Metallica, myslím. Ta písnička se jmenovala… už jsem to zapomněla. Voják v armádní nemocnici, bez paží a nohou, bez očí a bez schopnosti mluvit. Všichni ho považovali za… nemám tušení. Musel je poslouchat, poslouchat všechny jejich řeči o svém zdravotním stavu, a přitom se nemohl ozvat! To zoufalství bylo ve videu dobře patrné.

Píp, píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp. Píp…

Mám hrozný strach, že jsem na tom stejně. Možná mi museli taky amputovat končetiny? Jsem znetvořená? Ne, to by ke mně nepustili Elenu. Doufám.

Píp, píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp. Píp…

Mám strach. Hrozný strach…

2. únor, Německo, Sasko,
Lipsko, 13.04

„Slyšela jsem, že umrznout je nádherné. Je to pravda?“

Sestra Hildegarda, která právě Emmě Karkové měřila teplotu, sebou trhla, když za zády uslyšela přátelský dívčí hlas. Ohlédla se přes rameno ke dveřím pokoje, na jehož prahu stála dcera pacientky v kómatu. Sedmiletá dívenka měla ruce zastrčené v kapsách tmavě šedé mikiny a vyčkávavě na ni hleděla.

„No, nádherné je asi moc silné slovo,“ odpověděla a zahleděla se znovu dopředu na digitální displej. Považovala Elenu za velmi zvláštní dítě, které se velmi dobře hodilo ke své tetě. Theresia Sarkowitzová pracovala jako stálý dohled a dokázala s pozoruhodnou přesností předpovědět, který pacient zemře a který ne. „Ve srovnání s uhořením ale určitě.“

Už týden kladla Elena podobné otázky, které se stále točily kolem jediné věci – umírání. Oběšením, utonutím, zásahem elektrickým proudem, otravou chemikáliemi, prostřednictvím injekcí, polknutím, vdechnutím, jedem na krysy… Nejspíš už neexistoval žádný druh smrti, na který by se dívka nezeptala.

Hildegarda to přičítala traumatu způsobenému přepadením, těžkým zraněním matky a pramalé naději, že někdy procitne z kómatu. Za čtyřicet odpracovaných let toho zažila už mnoho, setkala se u nemocničních lůžek s hezkými i ošklivými věcmi, ale dítě jako Elena ještě neviděla. Nejspíš za tím vězel i častý styk se Sarkowitzovou. Podobně morbidní chování nebylo normální.

„A co se při umrznutí děje?“

Teploměr zapípal a ukázal pacientčinu aktuální hodnotu -37,9. Zvýšená teplota. Lepší než horečka, ale zdaleka ne uspokojivá, protože se mohlo jednat o začátek něčeho horšího, co dosud nedokázali odhalit. „Eleno, co mají znamenat tyhle otázky? A netvrď mi, že to potřebuješ do referátu do školy. Chodíš nanejvýš do druhé třídy. Tam se taková témata neprobírají.“

„Néé, není to do školy. Ale běželo to v televizi, vzdělávací pořad. Willi to chce vědět, a tam vysvětlovali, jak je to se smrtí. Prostě nemůžu pustit z hlavy, jak může člověk umřít. A myslela jsem, že ty jako zdravotní sestra to budeš určitě vědět.“

„V tom pořadu ukazovali, jak lidé umírají?“ Hildegardě se to moc nezdálo.

„Ne, to ne. Ale v televizi, ve zprávách, pořád ukazují mrtvoly. Nebo informují o nehodách a neštěstích, při nichž lidé přišli o život. Připadá mi to hrozně napínavé.“

Hildegarda si povzdechla. „Kam jen zmizely pořady, kde veselí komici rozesmávali děti? Copak se už dneska nikdo nedívá na Laurela a Hardyho?“ zabručela a sklouzla pohledem na kontrolní monitory různých přístrojů, na něž byla Emma Karková napojena.

Všechny parametry byly takové, jaké měly být, žena žila, fyzicky byla na cestě k uzdravení. Zlomeniny kostí a zranění způsobená pádem se hojily – ale její mozek se odmítal vrátit do reality. Pád z vysoké výšky zanechal hlubší stopy.

„Při umrzání máš pocit, že jsi stále unavenější a unavenější,“ dala se Hildegarda neochotně do vysvětlování. Věděla až moc dobře, že kdyby jí je neposkytla, opatří si Elena informace jinde. „Nehledě na to, že je ti hrozná zima. Nakonec se už tělu nedaří vyprodukovat dost tepla a tvůj krevní oběh… to je jedno, prostě jsi unavená a usneš. Pokud tě nenajdou včas, zemřeš na podchlazení.“

„Aha,“ vydechla Elena spokojeně. „Takže to nebolí?“ Vešla do pokoje a posadila se na židli vedle matčiny postele.

„Řekla bych, že nemáš skutečné bolesti, ale ten pocit chladu musí být příšerný. Na vlastní kůži jsem to ještě nezažila.“

„Děkuji, sestro Hildegardo.“

„Není zač, zlatíčko. Slib mi, že už se nebudeš ptát na nic, co nějak souvisí s umíráním, ano?“

„A proč ne?“

„Panebože! Protože je to… tedy, pro tvůj věk…“ Sestra se cítila bezmocná. „Jsi na to moc malá. Měla by ses mě ptát na nové panenky nebo na nějaký komiks, a ne na…“ Hildegarda vytáhla z kapsy pláště pudink, který si schovávala na polední přestávku, a podala ho Eleně. Další důkaz jejího přetížení – podplácení místo argumentů. „Tady máš. A teď zapomeň na to o smrti.“

„Mockrát děkuju, ale tenhle nemám ráda. Chutná vždycky jako písek. Dej ho raději dědovi Paschulkemu z pokoje 412, dá si rád.“ Elena si odfoukla světlou ofinu z očí, vytáhla z kapsy müsli tyčinku, rozbalila ji a dala se do jídla, zatímco druhou rukou uchopila matčinu pravici a sevřela ji v dlani.

Hildegarda přešla ke dveřím, na okamžik se zastavila, zahleděla se na ty dvě a musela dojatě polknout. Elena vyprávěla komatózní matce s plnou pusou a obrovským nadšením, co všechno dneska dělali ve škole, jaké úkoly musela napsat a s kým se chtěla později setkat.

Je na svůj věk hodně vyspělá, pomyslela si a vyšla na chodbu, aby zanesla dědovi Paschulkemu pudink. Snad se její matka jednoho dne probudí.

Na sesterně zaznamenala všechny údaje do tabulky a všimla si, že teplota Emmy Karkové nepravidelně stoupá a klesá. To by nasvědčovalo, že jí v těle zuří zánět, ale krevní testy neukazovaly zvýšenou hladinu bílých krvinek ani nic jiného. Infuze, léky, nic nedokázalo dostat tělesnou teplotu dlouhodobě na normální hodnotu.

Hildegarda popadla růžový zvýrazňovač a podtrhla vysoké teploty paní Karkové. Zmíní se o tom vrchnímu lékaři. Tohle není normální.

Zadívala se na údaje, přenášené z nemocničního pokoje přímo na její monitory. Všechno bylo v pořádku. Malá kamera nad lůžkem zachycovala nehybnou pacientku a její dceru, která pořád vyprávěla a jedla současně.

Hildegardu kdysi překvapilo, když slyšela, že jejich anděl smrti Sia má sestru a neteř.

Sarkowitzová dobrovolně přijímala noční dohled v nemocnici, na nejrůznějších odděleních. Podle toho, kde se zrovna nedostávalo personálu. Bizarní bylo, že jakmile Sia prohlásila, že nějaký člověk už nebude dlouho žít, pak tomu také tak bylo. Nezměnitelně a bez ohledu na veškeré diagnózy.

Zpočátku ji Hildegarda podezírala, že je jednou z těch psychopatek, které zabíjejí nemocné, ale její pochybnosti se brzy rozplynuly. Každý pacient zemřel na následky své nemoci. Prokazatelně. Kdyby Sarkowitzová dokázala se stejnou přesností uhádnout čísla ve sportce, byla by z ní multimilionářka, ale prognózami smrti se peníze nevydělávaly.

Dívka trávila na Hildegardin vkus až příliš mnoho času s tetou. Otřásla se. Věštit smrt jiných lidí nebyl hezký osud. Kromě toho se vždycky trochu bála, že Sarkowitzová jednoho dne předpoví i její skon.

„Existují věci, které si člověk nevybírá,“ pronesl důvěrně známý hlas za jejími zády a do nosu ji udeřila vůně kůže.

Zdravotní sestra sebou už podruhé onoho dne trhla úlekem a přitiskla si ruku na hruď. Neuvědomovala si, že by své myšlenky vyslovila nahlas. Otočila se a hleděla přímo do Siiny úzké tváře, rámované dlouhými, tmavě zrzavými vlasy.

„Dobrý den, paní Sarkowitzová,“ pozdravila ji Hildegarda a zněla trochu bez dechu. „Vy se vždycky musíte chodbami doslova plížit. A dnes tak časně.“

Sia se usmála. „Omlouvám se. Nechtěla jsem vás vylekat.“ Tmavě šedé oči se upřely na tabulku s hodnotami teplot. „Pořád stoupají?“

„Ano. Zatlačím znovu na vrchního lékaře. Něco to musí způsobovat.“ Hildegarda si prohlížela Siino jednoduché, přesto působivé oblečení: černý svetr s vysokým, tlustým límcem, černé kožené kalhoty a vysoké boty, přes ně dlouhý černý kožený plášť. Kdyby Sia byla trochu vyšší, vypadala by jako dokonalá akční hrdinka, ale její postava byla takřka drobná.

„Přesvědčte ho, aby moji sestru ještě jednou poslal na magnetickou rezonanci. Možná se díky ní dozvíme víc.“ Sarkowitzová jí poděkovala kývnutím. „Je tu už moje neteř?“

„Ano.“ Hildegarda na okamžik zaváhala. „Paní Sarkowitzová, nechápejte mě špatně, ale nenapadlo vás navštívit s Elenou psychologa?“

„Proč?“

„Od chvíle, co se to stalo její matce, je tak… fixovaná na smrt. Trochu mě leká, jak moc si to téma vzala do hlavy. Když se něco podobného upevní, už se toho člověk nezbaví. Strach ze ztráty, deprese… táhne se to pak celým životem. Elena je jistě výjimečné a duševně velmi vyspělé dítě, ale…“ Povzdechla si. „Chápete, co vám chci říct?“

„Myslíte si, že utrpěla trauma a je posedlá umíráním,“ shrnula Sia střízlivě její slova. „Velmi si vážím, že si děláte takové starosti, sestro Hildegardo.“ Když odcházela, tvářila se vážně, ale ne znepokojeně. „Promluvím si s ní.“

Hildegardě se ulevilo, přesto by byla raději, kdyby o tu malou znovu pečovala matka, a ne anděl smrti.

Někdy ji Sarkowitzová víc než děsila.

Nech ji na pokoji. Nechci JI tady cítit. Sia krátce zaklepala na dveře a vstoupila do nemocničního pokoje.

Elena seděla zády k ní a psala si u odkládacího stolku úkoly. Emma ležela jako vždycky v posteli, oči zavřené, a hruď se jí pod pokrývkou pravidelně zvedala a klesala. Do úst měla zavedenou trubici respirátoru, vlasy jí oholili, protože se lékaři zprvu domnívali, že jí budou muset otevřít lebku. Naštěstí k tomu nedošlo.

Sia znala ten pohled. Během svých služeb viděla spoustu podobných pacientů, ovšem pokud se takový případ týkal vlastní rodiny, získával úplně jinou kvalitu. Pokaždé utrpěla malý šok, v němž se vznášela příměs viny. Byl to hrozný pohled, na všechny ty kabely a hadičky, které v Emmě vězely. Ve spárech lékařské, neosobní, strojové megatechnologie, s proděravělým, narušeným tělem – a přece byly všechny ty přístroje životně důležité. „Ahoj, drahá neteřinko.“

„Ahoj, teto Sio!“ Elena udiveně vzhlédla a odhrnula si z tváře hnědý pramínek vlasů. „Co už tady děláš?“ Zadívala se z okna. „Aha, je zataženo.“

„Výhoda zimy. Můžu se celé hodiny procházet po okolí. Upíři mají zimu moc rádi.“

„Neměli by potom všichni žít na severním pólu? Myslím v době, kdy slunce na spoustu měsíců vůbec nevyjde?“ Ušklíbla se. „To přece musí být pro upíry ráj.“

„Kdysi jsme to tak dělali, ale svoji lačností jsme tu oblast vylidnili. Proto tam žije tak málo obyvatel. Dneska rádi jezdíme na sever na dovolenou.“ Sia zamrkala, přistoupila k neteři a zadívala se na sešit a knihy. „Copak s tím máte udělat? Jenom to opsat?“

„Jo. Je to příšerná nuda. Všechno už to znám, ale stejně to udělám, aby byl učitel spokojený.“ Elena pohupovala nohama, bílé tenisky celé umazané od sněhové břečky, stejně jako lem hnědých kalhot. „Mohla bych už být ve třetí třídě. Myslím. Paní Thomacziková to taky říká.“

„Kdo je paní Thomacziková?“

„Farářka, která nás učí náboženství. Říká, že jsem dost chytrá.“

„To je pravda. Jsi. Když už víš, že upíři rádi pobývají na severním pólu.“ Sia se posadila naproti Eleně a zadívala se na Emmu. „Reagovala, když jsi ji držela za ruku a mluvila na ni?“

Elena sevřela rty, začala dýchat rychleji a slabě zavrtěla hlavou. „Jenom tehdy jednou, když volala mé jméno… asi to byl sen. Od té doby tady každý den jenom tak leží.“

„V tom případě musíme čekat dál.“ Sia si povzdechla a poznala na neteři, že se snaží ovládnout a že se jí už dlouho nepodaří udržet výraz statečného děvčete. Zatracené nicnedělání! „Zvládneš to?“

Elena pomalu přikývla, zašroubovala plničku a položila ji doprostřed sešitu, aby se neskutálela. „Vyčítám si, že jsem mámě nedokázala pomoct,“ zašeptala smutně. „A že jsem nemohla pomoct svým kamarádům a sousedům, které ta upírka… zabila.“ Tiše zavzlykala. „Teto Sio…“

Není tak silná, jak se s oblibou tváří. Sia poklekla vedle židle, kožený kabát jí přitom tiše zavrzal, a sevřela dívenku v náručí. „Nemohla jsi nic dělat. Ta bytost byla mocná, na tebe až příliš mocná. Dokonce ani já bych to sama nezvládla.“

Sia si vzpomněla na tu hroznou, krvavou noc, kdy ji v Lipsku vyslídil Tanguy Guivarch, jeden z jejích zapomenutých potomků z osmnáctého století. Šílený Tanguy se jí hodlal pomstít za nesčetná desetiletí domnělých příkoří a zničit všechno, co pro ni něco znamenalo. Stanul před Emminými dveřmi v podobě Tonji Umaschwiliové, údajné sestřenice, aby nikdo nepojal podezření.

To, co následovalo, označily noviny za masakr, a dokonce ani toto pojmenování zdaleka nevystihovalo, co Tanguy napáchal. Roztrhal a rozsápal na kusy lidi v činžáku, navršil jejich těla v Emmině bytě na hromadu, zajal Elenu a Emmu a čekal na Siu. Vypukl dlouhý boj, při němž Tanguy svrhl Emmu přes zábradlí. To byl důvod jejího mozkového traumatu.

Sia k sobě pevně přitiskla plačící Elenu. Je to pro ni velmi těžké. Možná bych si opravdu měla promluvit s psychologem o tom, jaká terapie by připadala v úvahu. Mohla jen tušit, kolika Tanguyho krutostí musela být neteř svědkem. Sia ji pohladila po středně dlouhých, hnědých vláscích a kolébala ji sem a tam, aby ji uklidnila.

Bez svého strážného anděla bych tady dneska taky nebyla.Žádná z nás. Sia často vzpomínala na neznámého muže, maskovaného v bílých šatech, který ji po boji s Tanguym uchránil před záhubou. Když ležela vysílená na podlaze, chystala se na ni zaútočit bytost měnící podobu, vlkodlak – ale objevil se jakýsi cizinec a bestii zabil. Od té doby nezachytila jedinou stopu tohoto lovce vlkodlaků, s nímž se už jednou setkala předtím. Staré přísloví, že se lidé potkávají dvakrát za život, v tomto případě sedělo. Bez jeho zásahu by zůstala Elena úplně sama. Navíc jí jako muž připadal přitažlivý a fascinující. Sia se dohadovala, že žije v ústraní, většinou osaměle, a cítila neurčitou spřízněnost.

Dívenka popotáhla a napřímila se u stolu. „Už je to v pohodě,“ zahuhňala, vytáhla z mikiny kapesník, vysmrkala se a pak si dlouze povzdechla. „Mám prosbu. Můžeš mě naučit střílet? A bojovat, teto Sio? Nechci, aby mamince nebo mně někdo zase ublížil. Chci se… nás umět bránit.“

Je vážně statečná. Sia na ní poznala, že to myslí vážně. „Jsi na to ještě trochu malá. Až ti bude deset…“

„Možná se do té doby ale zase objeví nějaká další zrůda,“ vpadla jí Elena do řeči. „Nejsem hloupá. Jsi upírka, a já vím, že takových jako ty existuje spousta. A vlkodlaků, jako ten hrabě. Ti by se přece u nás mohli kdykoliv znovu vynořit a chtít nás zabít. Co si pak počneme, jestli tam nebudeš, teto Sio?“

Dobrá otázka. Sia se pokusila o úsměv, který se jí ale moc nevyvedl. Z jejího hlasu zaznívala lež. „Ne, budu teď pořád s vámi a dávat na vás pozor.“

Elena naklonila hlavu na stranu jako brouk Pytlík. „I za jasného slunečního svitu v srpnu?“

Zásah, celá. „Poslyš, Eleno, já…“

Dívka se předklonila. „ Musíš mě učit! Nemáme přece jinou možnost. Jsem mladá, učím se rychle a nebudu mít strach z toho, co se od tebe dozvím. Slibuju!“

Sia si znovu uvědomila odlišnost své neteře. Odlišnost, kterou znala sama od sebe, ze sedmnáctého století, kdy se objevil její upíří otec, aby si ji po smrti matky odvedl. Strávila celá desetiletí v jeho mlýně mezi knihami, aby do sebe nasávala vědění – o dětech Jidášových, o přírodních vědách a jazycích, o Bohu a o světě – a samozřejmě o umění boje. S ní a jejími dýkami se nemohl měřit jen tak někdo.

Tři sta let poté teď před ní seděla malá dívenka a s vážnou tváří žádala, aby Sia pokračovala v tradici výcviku.

Je mnohem dál, než jsem byla tehdy já. Přesto se tomu Sia bránila. Bála se, že po výcviku přijde dříve nebo později na pořad dne Elenina proměna v upírku. Možná se nemrtvý zárodek už teď šířil hrudí dítěte, bujel v každé jeho buňce. Tenhle osud bys se mnou neměla sdílet. Prostě nesmíš!

„Ještě s tím chvíli počkáme,“ trvala na svém Sia a pohladila Elenu po pravém líčku. „Nehádejme se kvůli tomu, prosím.“ Pak ji napadlo, jak by mohla získat čas. Nečestně, ale účinně. „Potřebuju k tomu souhlas tvé matky. Bez něj to nemůžu a nechci udělat.“

Elena protáhla tvář, ale nic nenamítala.

Sia vstala, a přesto slyšela dívčinu nevyslovenou otázku: A co uděláme, pokud se už máma z kómatu neprobudí?

Elena si posbírala školní potřeby a přitáhla si tkaničky. „Musím už jít, teto Sio. Jsem domluvená s Trishou a její maminkou. Zanesu Trishe pár učebnic a pak půjdeme bruslit. Dnes večer zase dorazím, jak jsme se dohodly.“ Popadla brašnu a hodila si ji na rameno. Potom přistoupila k matčině lůžku a políbila ji na čelo. Sia si všimla, že vytáhla něco z aktovky a vsunula to matce do dlaně. „Pa!“

„Užij si to! V šest hodin tady. Pak pojedeme společně domů,“ zavolala za ní Sia, ale Elena už vyšla z pokoje. Sia se otočila k nemocničnímu lůžku, postavila se vedle Emmy, zavřela oči a obezřetně zapátrala smysly – po NÍ.

Nepoužívala žádný trik, rituál ani takzvanou magii – pokud byla v místnosti přítomna smrt, prostě ji cítila.

Ale dnes ji nezaznamenala. Emma byla v bezpečí.

Sia otevřela oči. „Mrzí mě, co jsem ti nadrobila,“ obrátila se už přinejmenším posté na Emmu. „Doufám, že mě slyšíš, a prosím tě, abys mi odpustila. Ale musíš se probudit! Tvoje duše nesmí uvíznout v zemi nikoho. Tvoje dcera tě potřebuje. Já jsem pro ni mizerná náhrada.“ Políbila komatózní ženu na rozpálené čelo a stiskla jí ruku.

Hned půjdu popíchnout vrchního lékaře a požádám ho o termín na další magnetickou rezonanci, než na to zapomene nebo dojde k názoru, že jiní jsou důležitější. Sia vyšla na chodbu, kde to páchlo jako v každé nemocnici – linoleem na podlaze, dezinfekčními prostředky a zrovna teď i závanem kávy ze sesterny; aroma oběda už vyprchalo.

Vedle strachu, že by Emma mohla zůstat uvězněna v kómatu, se Sia obávala i její smrti. Šlo o víc než o pouhou ztrátu milované bytosti, protože hrozilo nebezpečí, že se z Emmy stane upírka, jakou byla i Sia. Dcera Jidášova. Pravděpodobnost byla velká, protože byla Siiným potomkem, i když ne přímo dcerou. Stejně tomu bylo i v případě Eleny.

Pak bych jí musela useknout hlavu a spálit její tělo, a to… prostě nechci. Nechci už muset dělat takové věci. Ne tak brzy… Je příliš mladá.

Na konci chodby se vynořil vysoký profesor Kleinert, kterého starší sestry překřtily na Saschu. Jeho skutečné jméno znělo Axel, ale byl k nerozeznání podobný herci Saschovi Hehnovi ze seriálu Schwarzwaldská klinika.

Sia vyrazila, aby ho lapila dřív, než zmizí ve své kanceláři.

Stále vedla komplikovaný život, protože disponovala dvěma jmény. V nemocnici ji znali jako Theresii Sarkowitzovou, ale v jejím zfalšovaném osobním dokladu už stálo nové jméno – Jitka ze Schwarzhagenu.

Změnu identity si vynutilo hned několik problémů. Pro nemocnici zůstane kvůli jednoduchosti dál Siou, také Elena ji tak oslovovala. Pro zbytek světa se stala Jitkou. Bylo to jméno, které nosila jako děvčátko.

„Dobrý den, Sa… pane profesore,“ zvolala a spěchala ke Kleinertovi. Zůstal stát a zvedl ruku na pozdrav. „Mám na vás naléhavou prosbu.“

2. únor, Německo, Sasko,
Lipsko, 17.36

Elena zaryla zadní hranu brusle do ledu a zabrzdila, pak se naklonila na stranu a těsně minula dvojici. Jak jenom můžou být tak pomalí?!

Dráhu vlastně představovala obrovitá, obdélníková kašna, ale buď správa města zapomněla nezvykle hlubokou vodu před příchodem zimy vypustit, nebo ji tam ponechala úmyslně. V každém případě se tu na ledové ploše každý den bavili lipští bruslaři, a mezi nimi kroužily své oblouky i Elena s Trishou. Vynalézaví obchodníci tady zřídili stánky se svařeným vínem a klobásami. Největší tlačenice už naštěstí pominula, led se pomalu vyprazdňoval.

Proud ledového vzduchu studil Elenu do tváří a profukoval jí čepici, ale nevadilo jí to. Ráda se pohybovala rychle. To měla po tetě.

Koutkem oka zahlédla postaršího muže v šedém kabátě a klobouku, který stál u stánku a zakusoval se do grilované durynské klobásy. Oči upíral přímo na ni. Úmyslně, nikoliv náhodou, jak se to někdy stává, když člověk něco dělá a při tom se rozhlíží. Neuhnul pohledem dokonce ani ve chvíli, kdy si uvědomil, že si ho všimla; pak jí zorné pole zakryli bruslaři a neznámý zmizel.

Co ten chlap chtěl? Elenina rozpustilost zmizela jako mávnutím čarovného proutku a vystřídala ji podezíravost. Vzpomínky na masakr se jí pevně uhnízdily v mysli. Poznání, že na první pohled neškodná osoba je schopna těch nejhorších věcí, ji z velké části připravilo o nenucenost.

Elena ještě jednou obkroužila kluziště před Pomníkem Bitvy národů a cestou se rozhlížela – ale muže už nespatřila. Zmocnila se jí úleva.

„Koukej, umím piruetu!“ zahalekala Trisha kousek opodál a snažila se při svém pokusu vypadat dobře. Její matka stála na kraji a tleskala.

Elena také aplaudovala. I když… „Hej, super!“ Opsala úzký oblouk a vrátila se ke kamarádce; při tom se obratně vyhnula několika protijedoucím bruslařům, což působilo velmi odvážně. Trisha protáhla tvář. Elena byla mnohem lepší a ji to zjevně zlobilo.

„Tak co, necháme toho už pro dnešek?“ zakřičela Trishina matka. V ruce svírala kelímek, z něhož se nesl podezřelý odér svařeného vína.

Elena už necítila uši ani prsty na rukou a na nohou, znecitlivěly jí mrazem. „Ano. Pořádně jsem promrzla.“ Přitom mě nic nebolí. Vypadá to, že zmrznutí vážně nebude tak zlé.

Trisha měla fialové rty a červený nos. „Já taky. Ten čaj předtím mi moc nepomohl.“ Obě dívky doklouzaly k okraji ke svým věcem a posadily se, aby si stáhly brusle a obuly boty.

„Pane jo. Ty jsou teda pěkně studené!“ vyjekla Trisha.

„Měly jsme do nich nalít ten čaj.“ Elena se zachvěla zimou.

„Máte hlad?“ Trishina matka kývla ke stánku se svařeným vínem, kde se prodávaly i oplatky.

„Jo! Dobrý nápad!“ zajásaly dívky unisono.

„Zvládnete to samy?“ zeptala se matka, vytáhla z kabátu desetieurovku a podala jí dceři. „Půjdu do auta a pustím topení. Pamatujete si, kde parkujeme?“ Přítelkyně přikývly a žena vyrazila.

Dívky se vydaly ruku v ruce ke stánku, za dvě eura tam byly k dostání dvě malé oplatky posypané cukrem. S úsměvem chroupaly a pozorovaly řídnoucí řady bruslařů na ploše; s chichotáním komentovaly jejich sportovní umění a vymódění. Trisha objednala další čaj.

„Sakra!“ zvolala Trisha, když se podívala na hodinky. „Máma čeká! Jdeš?“

Elena se zadívala na svůj skoro plný kelímek. Nesnášela pití při chůzi. „Ne. Ještě to dopiju. Jenom jdi, pojedu rychlodráhou. Teta mi to dovolila.“ Jenom malá, neškodná lež k uklidnění Trishiny matky.

„Uvidíme se zítra ve škole,“ přikývla Trisha, popadla batoh a dala se do běhu.

Elena usrkávala čaj a dál sledovala dění kolem sebe. Poslední dva bruslaři opustili plochu, stánky se zavřely, zapnuly se reflektory. Na prostranství se čím dál víc stmívalo; jen nasvícený Pomník Bitvy národů zářil díky odrazům světla na pískovcové fasádě.

Teta Sia se bude určitě zlobit, ale ještě nemám chuť jít domů. Konečně Elena vyprázdnila kelímek a zamířila k ulici. Když míjela okraj kašny a viděla rozrytý, zbrázděný led, musela myslet na vysvětlení sestry Hildegardy, týkající se umrznutí.

Zpomalila.

Existovaly dva dobré důvody, proč se Elena zabývala umíráním.

Prvním bylo skálopevné přesvědčení, že se po smrti vrátí jako upírka, místo aby prostě jen zemřela. Bude sdílet osud svých předků. A jako upírka získá všechny ty úžasné schopnosti, o nichž četla a o kterých jí vyprávěla teta. Díky nim by dokázala ochránit matku před všemi hrozbami, které by na ni mohly číhat.

Druhým byla skutečnost, že se Sia tvrdošíjně bránila poskytnout jí výcvik ještě za života. Ale pokud se stanu upírkou, nebude mít jinou možnost.

Pod průzračným ledem proletěla vzduchová bublina.

Rozhodnutí, že spáchá sebevraždu, učinila třetího dne v nemocnici, když si uvědomila, jak málo si jako dítě počne s nebezpečím; ovšem jako upírka… Své předsevzetí ovšem před tetou úzkostlivě tajila. Sestra Hildegarda si nejspíš pustila pusu na špacír, a předtím, v nemocnici, měla Elena strach, že to Sia bude chtít rozebírat. Naštěstí k tomu nedošlo.

Otázku, jak si vezme život, prozatím nevyřešila. Její tělo muselo zůstat zachováno. Takže ze seznamu smrti zmizelo všechno, co způsobovalo poškození, jako skočit pod vlak, vrhnout se z vysoké budovy nebo nechat se přejet autem. Jakmile by si zlomila vaz nebo přišla o hlavu, k proměně by nedošlo a ona by byla prostě jen – mrtvá. Zbývala sice spousta dalších možností, ale Elena se bála bolesti.

Umrznutí je jako usnutí. Přitiskla holou ruku na led. Ve vodě by to mělo proběhnout ještě rychleji.

Když předtím vytáčela obloučky na ledě, hodně o tom přemýšlela. Zprvu měla v úmyslu vplížit se do chladírny nějakého řeznictví nebo restaurace, ale nebezpečí předčasného odhalení bylo příliš vysoké. Bohužel neznala nikoho, kdo by vlastnil mrazící pult, kam by se vešla. Všechny její kamarádky měly moderní ledničky s miniaturními mrazicími přihrádkami.

Stane se to dneska? Tady? Srdce se jí náhle rozbušilo vzrušením. Posadila se na obrubeň a vytáhla mobil. Měla zmeškaný hovor z tetina čísla. Elena jí zavolala zpátky. „Ahoj, to jsem já,“ zvolala.

„Dítě, kde vězíš?“ ozvala se Sia podrážděně. „Nedohodly jsme se, že budeš v šest v nemocnici?“

„Ano, teto Sio. Už jsem na cestě.“ Z nejasného důvodu zvedla zrak a zadívala se k pomníku, ke vchodu do krypty. Reflektor neosvětloval jen vchod – nýbrž také muže v šedém kabátě a v klobouku. Je pořád tady!

„To bych ti radila, slečinko. Nebo tě mám vyzvednout? Kde vězíš?“

„V rychlodráze. Za chvíli jsem u tebe. Pa, teto Sio.“ Elena rychle zavěsila a zadívala se na displej – 18.17. Ta lež jí splynula ze rtů jakoby sama od sebe. Podvědomě se už rozhodla. Svářil se v ní strach s odhodláním, a všemu dominovala jistota, že se stane upírkou. Nikterak jí nevadilo, že ji neznámý muž pozoruje. Nenechá si ve svém úmyslu bránit.

Jak udělám do ledu díru? Rozhlédla se. V zadní části nádrže byl kus ledu označen vlajícími praporky; stopy bruslí nikde neviděla. Tam bude led určitě tenčí! Elena vstala, popadla jednu brusli a vyrazila.

S lehkým strachem a radostí zjistila, že bublin přibylo. Úplně vpředu, na protilehlém konci památníku, šplíchala pod tenkou vrstvou voda. Když do onoho místa prudce udeřila bruslí, vylomil se kousek ledu.

Tady vlezu do vody! Elena do ní hodlala pomalu vklouznout, jako do bazénu, ne skočit.

Znovu se poohlédla po muži s kloboukem. Pořád nevěděla, zda si jen nenamlouvá, že předmětem jeho zájmu je právě ona. Mužů, kteří sledují děvčátka, je spousta, jak věděla z televizních zpráv a z novin.

Ušklíbla se. Ten se bude divit, jestli mě přepadne, až budu upírka. Rozervu mu hrdlo! Elena znovu ztratila neznámého z očí. Možná další vlkodlak nebo potomek, pocházející z tetiny minulosti?

Chtěla se teď co nejrychleji dostat do mrazivé vody, aby zemřela a procitla jako upírka. Strach beze zbytku vyprchal. Vysekat díru bruslí by trvalo příliš dlouho a dusání jejích bot led odolával.

Elena uviděla vedle stánku se svařeným vínem kovový koš na odpadky. Tím to nejspíš půjde líp.

Vydala se mlhavým pološerem po okraji nádrže a už byla skoro u stánku, když náhle jakýsi muž začal skoky sbíhat z pahorku, který obklopoval vodní nádrž.

Ale nebyl to její odpolední pronásledovatel. Tenhle neznámý měl na sobě černou leteckou bundu a krátké černé vlasy ulíznuté gelem dozadu. Klouzal po zmrzlé zemi přímo k ní. Z pravé kapsy vylovil teleskopický obušek, těžký konec vyjel prudkým trhnutím ven.

Elena se dala do běhu a za sebou táhla koš na odpadky, aby ho vzápětí přehodila přes obrubeň na led. Za každou cenu chtěla prolomit zmrzlou pokrývku. „Nech mě na pokoji!“ vykřikla a klouzala kupředu.

Ale neznámý pokračoval v pronásledování. Z druhé strany se po ledě blížil další muž, na sobě krátký kožený kabát.

Zmizte! Elena neměla tušení, co od ní ti chlapi chtějí, a se zvýšeným úsilím se snažila dostat do uzavřené oblasti. Teď už nepochybovala o svém plánu stát se upírkou. Jen tímto způsobem si poradí s útočníky. Musela se pokusit dostat se pod led a zůstat pro muže nedosažitelná až do doby, kdy bude proměna dokonána. Pevně věřila, že to v jejím případě půjde rychle. Teta Sia na mě bude pyšná!

Odhrnula stranou červenobílé praporky a postrčila koš před sebe. Pak se ohlédla.

Muž v bundě upadl, ten v koženém kabátě mával rukama, aby udržel rovnováhu, a musel zpomalit, aby nespadl také.

Máte smůlu! Led pod Elenou skřípal a varoval ji. Jemné, přesto zřetelné praskání bylo hudbou pro její uši, a ona otočila hlavu zpátky dopředu, kde na ni u okraje nádrže čekalo obzvlášť tenké místo.

Pak se z ničeho nic objevil muž v šedém! Stál lehce rozkročen na obrubni, aby měl oporu, a vytahoval zpod kabátu zbraň s tlumičem. „Stůj!“ zakřičel na ni a pozvedl zbraň.

Nechci se nechat zastřelit. Elena poznala podle zvuků a namáhavého dýchání, že oba zbývající pronásledovatelé se blíží. Vrátím se jako upírka a skoncuju s váma! Zvedla těžký koš co nejvýš a prudce jím máchla dolů.

Hrana s třesknutím udeřila do ledu, na všechny strany se rozletěly bělavé úlomky.

Ledová pokrývka vydržela, Eleně pod nohama proudily bubliny.

„Nech toho!“ vykřikl muž v obleku a nabil zbraň. „Hned!“ Také oba cizinci něco z plna hrdla ječeli, aniž by ovšem v té změti něčemu rozuměla.

Elena nevěnovala mužům pozornost. Třesoucími se pažemi znovu zvedla koš na odpadky a udeřila; současně pevně skočila na led.

Hned několikrát to zapraskalo, od nohou se jí doprava i doleva rozběhly trhliny. O vteřinu později propadly její nohy mezi popraskanými krami do temné vody.

Elena se zřítila do tekutého chladu, který ji obklopil a vyrazil jí dech. Srdce se jí šokem zastavilo a při instinktivní snaze se nadechnout polkla ledovou vodu. Hruď se jí bolestivě stáhla.

V tu chvíli se jí zmocnil hrozný strach – a touha žít!

Pokusila se dostat zpátky na hladinu, aby se mohla nadechnout, ale kusy ledu nad její hlavou jí to znemožnily.

Zoufale zabušila oběma pěstmi do ledu. Nad sebou viděla jas a přeskakující stín, ale její vězení se zdmi ze zmrzlé vody ji odmítalo propustit.

Eleniny pohyby zmalátněly, ruce a nohy jí ztěžkly. Ztratila cit. Její tělo se znovu pokusilo načerpat kyslík, ale polkla jen vodu, která byla tak ledová, až ji rozbolela ústa, zuby i krk.

Záchvat kašle ji přiměl nasát další vodu – ačkoliv už to nechtěla. Takhle jsem si umírání nepředstavovala!

2. únor, Velká Británie, Severní Irsko,
Omagh, 16.36

Mike O’Malley rozsvítil na schodišti, sešel po schodech a lehkým zatlačením na určité místo otevřel dvířka, ukrytá v obložení na odpočívadle.

Za nimi se nacházela jeho skrýš, jeho hlavní stan. Rychle vstoupil dovnitř, zamkl za sebou a stiskl vypínač na stěně.

Úzká zářivka se probudila k životu – šestnáct metrů čtverečních, nacpaných ručními palnými zbraněmi, plastickými výbušninami, chemikáliemi a nevelkým pracovním stolem sloužícím k výrobě munice, dvěma staršími pancéřovými pěstmi a malým trezorem. Uvnitř se nacházely peníze, zhruba deset tisíc eur a třicet tisíc britských liber. Válečná pokladna. Přímo naproti dveřím visela vlajka se symbolem IRA, které si nevšímal.

O’Malley nevypadal na první pohled jako Ir. Měl řídké plavé vlasy a dlouhý nos, jeho hubené tělo vězelo v károvaném županu a nohy v pantoflích. To z něj dělalo ukázkový exemplář karikatury britského šlechtice. Přitom byla jeho rodina ryze irská, s keltskými kořeny a pevně spoutána s gaelštinou. O’Malley byl vlastenec na druhou. Byl ultrairský a brzy to dokáže jinak než dosud.

Zapnul přestavěné rádio, neustále naladěné na policejní vysílačky. Zvyk. Vlastně už nemusel poldy ani armádu špiclovat.

O’Malley přešel šouravými kroky k pracovnímu stolu a zadíval se na projektily ve tvaru čípků, které v uplynulých dnech vyrobil. Stříbřitě zářily ve studeném, namodralém světle. 7.62 milimetrů ryzího kovu; pouzdra plněná hnací náplní čekala ve stojánku za nimi.

Vzal jednu střelu a zkoumavě si ji přidržel před očima. Hrot byl naříznutý do tvaru kříže, aby se při nárazu rozevřel a při průchodu tělem co nejvíc zdeformoval a roztříštil. Jako střela dumdum měl napáchat v lidském těle obrovské škody.

„Můžeš mi prozradit, co tady provádíš?“

O’Malley ten hlas znal a nepolekal se. Všiml si muže už v okamžiku, kdy vstupoval do skrýše, ale předstíral nezúčastněnost. „Nevěřil bys mi, Mitchi.“ Položil projektil zpátky na stůl. „Poslali tě, abys mě přemluvil a já zůstal.“

„Co jiného, Miku?“ Muž vstal ze židle a vykročil z temného kouta mezi úzkými skříňkami, kde dosud čekal ve stínu. „Nikdo jenom tak nevystupuje z řad IRA.“

„Vždyť jsem říkal, že si dám jenom pauzu. Za rok nebo dva mě máte zpátky, pokud ještě budeme patřit k Anglii. Ale kdo nás ještě potřebuje? Postarají se o to politici, ne naše bomby a atentáty. Pak z nás bude hrstka zločinců, jako mafie, a budeme si vydělávat na živobytí obchodem s drogami.“ O’Malley se opřel o stůl. „Nebo snad máš jiný názor?“

Světlo se na okamžik zamihotalo, rádio se na dvě vteřiny odmlčelo, aby pak pokračovalo s neztenčenou intenzitou.

„Musíme zůstat ostražití.“ Mitch, malý, podsaditý pouliční rváč s krátkými štětinami vlasů zněl otupěle, jako by tu větu říkal až příliš často. Ruce měl zastrčené do kapes džínů a na sobě jako vždycky obnošenou flísovou bundu, jejíž potisk už nešel přečíst.

O’Malley ukázal na trezor. „Pokud jde o peníze, posluž si. Zanesl bych ti je zítra, ale když už jsi tady… Znáš kombinaci.“

Mitch vrhl podrážděný pohled na projektily. „To je stříbro?“

„Jo.“

„Je nějak zvlášť účinné na Angličany, nebo proč si s tím dáváš takovou námahu?“

O’Malley se široce usmál a předvedl dlouhé zuby, zbarvené přílišnou konzumací čaje. Otřel si ruce do černého trička a pak do kalhot stejné barvy, které měl pod županem. „Potkal jsem jednoho chlápka, který mě o tu munici poprosil. Netuším, co s ní chce. Pořádně za ni zacáloval.“

„Aha.“ Mitch zvedl nábojnice, do nichž měly být projektily umístěny. „7.62 milimetrů. Jeden ze starých kalibrů pro samopaly a pistole. Ne zrovna typické pro sběratele. Ti většinou spíš chtějí kulky pro zbraně na střelný prach. A devět milimetrů máš taky v nabídce.“

„Jak jsem říkal, je mi jedno, co s tím udělá.“ O’Malley přešel k trezoru, otevřel ho, popadl obě igelitky za uši a vytáhl je ven. „Nezapomeň je. A dej mi potvrzení, že sis ty prachy odnesl.“

Mitch se neubránil smíchu. „Jsi fakt…“ Nedokončil větu, ani se nedotkl tašek. „Miku, prosím! Rozmysli si to! Ostatní mi neuvěří, když jim řeknu, že si jenom dáváš pauzu. Nenechají tě odejít!“

„Co chtějí dělat? Zabít mě? Strčit mi do auta bombu jako tehdy Ronnymu?“ Zachovával pozoruhodný klid, ačkoliv mu od spolubojovníků hrozilo smrtelné nebezpečí. „Mám v nejbližší době jiné úkoly, to musíte chápat.“

„Nikdo to nebude chápat. Ani já ne.“ Podsaditý bojovník IRA ho popadl za ramena, což díky výškovému rozdílu působilo neohrabaně. „Nedokážu je zastavit.“

O’Malley zamrkal. „To je dobrý, Mitchi. Však se jim to nepovede.“ Otočil se, popadl ze stolu zápisník, kam si předtím udělal tužkou poznámky, a podal mu propisku. „To potvrzení, parťáku.“

Mitch mu stvrdil příjem peněz. „Nechají tě odbouchnout, protože by si mysleli, že jsi ukradl prachy IRA.“ Ukázal na zbrojní arzenál. „Tohle nechám taky odnést.“

„Jasně. Co je moje, si vezmu. Pro mě za mě můžete můj dům dál používat jako skrýš.“ O’Malley se posadil ke stolu a začal pomocí lisu kompletovat střely a nábojnice.

„Je Sínead doma?“

„Jistě. Je nahoře a vaří čaj. Běž klidně za ní a pozdrav ji.“

Mitch si hodil tašky přes rameno, vylezl z komory, ztěžka vyšel schody a vstoupil do kuchyně, z níž se linula lahodná vůně čerstvých housek. Na stole kouřila zprohýbaná plechová konvice, vedle stály připraveny dva šálky. „Sínead, to jsem já,“ zvolal a odložil tašky s penězi. „Můžu si dát čaj?“

„Jen si posluž, Mitchi,“ uslyšel její hlas ze vzdálenější části domu. „Hned jsem u tebe.“

Posadil se, nalil si a přidal si mléko a cukr do takřka černého nápoje, tvořeného nejspíš směsí assamu, cejlonu a dalších silných druhů čaje. Sínead ho podle všeho znovu nechala příliš dlouho louhovat; první doušek potvrdil jeho odhad. Mitch se začal rozhlížet po nevelké kuchyni, v níž se nic nezměnilo od chvíle, kdy tu byl poprvé. Většina věcí pocházela ze sedmdesátých let, něco bylo z osmdesátých a hodiny nade dveřmi vyrobili v devadesátých letech. Nejnovějším přírůstkem v místnosti byl trhací kalendář vedle dveří, který dokonce ukazoval aktuální datum.

Přiblížily se kroky a vzápětí vstoupila do kuchyně Sínead. Také ona měla na sobě károvaný župan a nesla koš s prádlem, jehož čerstvá vůně se mísila s aromatem housek. Mitch jako by se vrátil do dětství. „Tady ho máme, našeho lupiče čaje.“

„Ahoj, růže z Omaghu.“ Široce se usmál a zvedl šálek. „Silná věcička.“

„Vážně? Spadla mi tam zase lžička navíc?“ Odložila koš na židli a posadila se vedle něj, pohledem modrých očí zavadila o tašky. „Jedeš pryč?“

Mitch se zhluboka nadechl. „Víš, co je uvnitř. Tvůj muž by chtěl vystoupit z našich řad a přenechal mi kasu.“ Instinktivně ji uchopil za ruku. „Sínead, co je to s ním? Byl jedním z nejlepších, a teď si chce dát dva roky přestávku? To se mi nezdá.“

Sínead zaťala zuby, v jejích očích spatřil nejistotu a… strach?

„Vydírá vás někdo?“ dohadoval se, ale Sínead zavrtěla hlavou, až se jí roztančil dlouhý, černý cop. „Nebo chce přeběhnout k poldům a zařadit se do programu pro bývalé členy IRA?“ Znovu zakroutila hlavou. „Jsou za tím osobní důvody… nějaký příbuzný nebo…“

„Ne. Nemám tušení,“ vyhrkla zoufale. „Jenom mi řekl, že musí vyřídit pár věcí, které mají přednost před IRA. Prý ho k tomu zavazují jeho kořeny.“ Přitiskla si ruku k čelu, jako by si chtěla změřit teplotu. „Víc mi odmítl prozradit.“

Sínead si nalila čaj. Mlčky seděli v kuchyni a popíjeli.

Pak se na schodišti ozvaly rychlé kroky a cvakl zámek domovních dveří. Mike odešel.

Mitch vstal a dlouze políbil Sínead na čelo. „Postarám se, aby ti neublížili,“ pronesl tiše a ona strnula strachem. Popadl tašky a vyšel ven.

„Brzy se uvidíme, Sínead.“

Na odpočívadle přede dveřmi malé komory si uvědomil, že uvnitř zapomněl klíče. Položil tašky na zem, uvedl v činnost otevírací mechanismus, otevřel dveře a vstoupil. Krátký stisk vypínače a zářivka se zabzučením naskočila.

Mitch si okamžitě všiml, že stříbrná munice zmizela. Pohled na držáky zbraní mu prozradil, že Mike odnesl kalašnikov a automatickou brokovnici, chyběly i dvě pistole značky Glock.

„Copak Mikeova osobní křížová výprava začíná už dneska?“ zamumlal a přešel do kouta, kde předtím čekal na svého přítele. Na ploše sedáku židle ležel svazek klíčů. Popadl ho a zastrčil do kapsy.

Ze zvědavosti se rozhlédl po nějakých záchytných bodech, ale nic neobjevil. Také malý zápisník byl prázdný. Mike si odnesl i potvrzení.

Mitch sáhl po tužce a velmi opatrně vyšrafoval svrchní list, aby eventuálně objevil protlačená písmena.

A povedlo se!

Jemně a náznakovitě se na papíře skvělo jméno Finn McFinley , vedle stálo rí .

Copak mu totálně přeskočilo?

Slovo rí znamenalo král nebo hlava klanu a pojem pocházel z dob, kdy v Irsku ještě existovala kmenová pospolitost. Dnes se Irové setkávali s tímto výrazem jen v pohádkách a ságách.

Mitch obtáhl jméno tužkou, vytrhl list a schoval ho do kapsy. Pokud měl Mike s tím chlapem problémy, určitě se najde nějaké řešení. Spolubojovník si zasluhoval podporu, nehledě na to, že pak bude IRA zavázán dvojnásobně.

Zapraštělo dřevo, pak něco cvaklo.

Mitch otočil hlavu a zadíval se ke dveřím, protože se domníval, že to je Mike nebo Sínead.

„Dobrý den,“ pozdravila ho neznámá žena, levačkou v rukavici stále opřená o rám. Na sobě měla dlouhý černý látkový kabát a černou kožešinovou čepici. Svým pěstěným vzhledem by se dokonale hodila do Svatého Mořice. Milionářova manželka, která zabloudila do Irska.

Mitch neskrýval překvapení. „Kdo jste?“ Sáhl pod bundu a vytáhl Smith&Wesson ráže 38 mm, aniž by ovšem na ženu zamířil. Náhodou se komora najít nedala a dveře nebyly otevřené. Možná nějaká rekrutka, kterou Mike naverboval? Zavrhl ten nápad.

„Moje jméno není důležité,“ odvětila tiše s decentní barvou hlasu a nezvyklým přízvukem. Perfektně by se hodil pro žhavý sex po telefonu. „Vy jste mnohem důležitější.“ Vykročila k němu; její pohyby byly elegantní, lehce vzrušující a připomínaly tanečnici, která se snaží přitáhnout pozornost.

„Já?“ Mitch nevěděl, jak se k celé situaci postavit. „Poslyšte, dámo. Okamžitě zůstanete stát a vysvětlíte mi, co tady pohledáváte.“

Usmála se a Mitch si uvědomil, že nedokáže pořádně odhadnout její věk. Někde uprostřed třicítky? Nebo na prahu čtyřicítky? „Nic tu nehledám, pane O’Malley…“

Mitch se rozesmál. „Aha, tak v tom bude ten problém. Já nejsem Mike.“

„Nejste?“ Demonstrativně se rozhlédla po skrýši. „Ale zjevně máte přístup do jeho malé tajné komůrky. Pořádný arzenál.“

„Mike právě odešel. A bylo by pro vás vážně lepší, kdybyste mi prozradila, co si přejete.“ Významně zakýval pistolí a v duchu se rozhodl, že ji spoutá a uvězní v místnosti, dokud se Mike nevrátí. Vytáhl z police pouta a hodil jí je. „Nasaďte si je.“

Žena je chytila a usmála se; přitom předvedla řadu drobných, ale lehce zašpičatělých zubů, které se stáčely dozadu, jako u muzikantů, kteří příliš často hráli na trumpetu nebo klarinet. „To je velká škoda.“ Hovořila pomalu, jako by jen s obtížemi rychle hledala správná slova. Angličtina rozhodně nebyla jejím mateřským jazykem. Čím pozorněji si ji Mitch prohlížel, tím víc ho zarážely nezvyklé rysy její tváře, v nichž bylo cosi latinoamerického; její ne zrovna velká výška ten dojem ještě posilovala. „Naléhavě bych potřebovala od pana O’Malleyho nějaké informace.“ Zakroužila pouty kolem ukazováku.

„Řekl jsem, abyste si je nasadila!“ vyjel na ni Mitch, kterému její blazeované vystupování lezlo na nervy. Namířil na ni zbraň. „Okamžitě!“

Náhle uhnula stranou, stanula nečekaně vedle něj a popadla ho za zápěstí.

Mitch měl dojem, jako by ho sevřel hydraulický list, cítil praskání a tříštění, pak mu bolest zasáhla mozek.

Zařval, osmatřicítka s rachotem dopadla na podlahu. Pak ho do hrudi zasáhla rána pěstí, až odlétl do kouta, přímo na židli, na níž předtím čekal na Mika.

„Fuck!“ zaječel a držel se za zlomené zápěstí, jehož obvod se smrskl na pouhých pár centimetrů. Z pokožky trčely kosti, krev se valila proudem a prsty se zkřivily. Nepoužitelné. Muka byla neuvěřitelná.

Žena před ním vyrostla do výšky a přitiskla mu na hruď podrážku vysokých bot, dlouhý ocelový tužkový podpatek přesně ve výši jeho srdce. „Ty taky patříš k IRA,“ pronesla jemně tím svým sexy hlasem, „a jsi jeho přítel. Prozradil ti, co chystá?“

Mitch zasténal a zaklel, slova jako fuck , slut a  bitch se z něj řinula jako vodopád. Neznal nikoho, dokonce ani toho nejsilnějšího z jejich vojáků, kdo by dokázal člověku rozdrtit zápěstí, jako by to byla lepenková trubka plněná želé.

Zesílila tlak paty, podpatek se mu zaryl do masa.

Mitch se pokusil nohu odrazit. Bylo to, jako by bušil do železné tyče, a jeho soupeřka sebou ani netrhla. Bolest na jeho hrudi zesílila, pak ocel pronikla hrudní kostí a zajela pár centimetrů do těla. Mitch se hlasitě nadechl.

„Pokud se tě budu muset znovu zeptat, vrazím ti ten podpatek do těla až k podrážce,“ zašeptala.

Mitch se už neodvažoval oponovat. Tohle nemělo nic společného s tajnou službou ani s policií, pronásledující IRA. Cítil v sobě cizí těleso a bál se, že má proraženou plíci. „Mám v kapse lístek. Na něm stojí, co si Mike poznamenal.“

„Dej mi ho.“

Pomalu a se sténáním začal hledat kus papíru, našel ho a roztřeseně ho podal neznámé, která ho převzala.

„Finn McFinley, rí,“ četla nahlas a zněla spokojeně. „Díky moc. Pomohlo mi to.“ Noha se odtáhla od jeho hrudi a podpatek s tichým zamlaskáním vyjel z masa.

Mitch zasténal, rozkašlal se a nezraněnou rukou se popadl za hruď. Mezi prsty mu crčela teplá krev. Byl natolik moudrý, aby se nezeptal, co se to tady děje. Žena by mu to stejně neprozradila. Takže jakmile ta děvka zmizí, zavolá Mikeovi.

Udělalo se mu zle, místnost se s ním lehce zatočila. Zranění mu dávala zabrat, tělo reagovalo šokem; znal to z obou dřívějších utrpěných střelných zranění.

Dřepla si k němu, jednu polovinu pout mu zacvakla kolem kotníku, druhou ho připoutala k regálu. „Existuje tolik možností, jak bojovat za svobodu své země nebo lidu,“ prohodila, vstala a pomalu se vydala ke dveřím. „Myslím, že bychom to neměli přenechávat vojákům.“ Vytáhla z krabice časovanou roznětku a zasunula ji do balíčku s plastickou trhavinou. „Víte proč?“

„Hej!“ Mitch tasil druhou zbraň, malý derringer na čtyři náboje, který nosil v pouzdře na noze. „Pusť mě!“

„Vojáci nedokážou přestat zabíjet. Tak moc si na to zvykli, že mír pro ně představuje peklo.“ Připravovala zařízení k odpálení.

„Ne!“ Mitch na ni několikrát vypálil, zasáhl ji do hrudi, do krku a dokonce doprostřed ucha. Z otvorů tryskala krev a kropila stěnu.

Ale žena… zůstala stát, i když vztekle vykřikla a zasyčela.

„Shit!“ Mitch naposledy vystřelil a zásobník byl prázdný. Se zděšením a naprostým nepochopením musel sledovat, jak se rány neznámé ženě zacelují! Kosti srůstaly, krvácení ustávalo, otvory v kůži se hojily.

Zkusmo pohnula čelistí, kloub zapraskal a vrátil se do své původní pozice. „To je k vzteku. Ty věci byly drahé. Budu si muset najít něco vhodného v Síneadině šatníku. Už to nebude potřebovat.“ Dál ťukala prsty, digitální displej zazářil. „A za chvíli bude o vojáka míň.“

Před jeho zraky si svlékla krví zbrocené šaty včetně spodního prádla a s naprostou nenuceností se mu předvedla nahá, jako by to dělala před cizími lidmi každý den. Měla trénované, hezké ženské tělo. Na ohanbí se nerýsoval jediný chloupek, a když si sundala čepici, objevila se holá lebka. Smyslný dojem ovšem notně narušovala spousta větších i menších náplastí na hrudi a stehnech. Dráždivými kroky vyšla ze skrýše.

Mitch zasténal, sundal si opasek a začal se hrotem spony rýpat v zámku pout, ale kus kovu byl příliš silný.

Rychle se rozhlédl. Smith&Wesson ležel sice kus od něj, ale…

Sklouzl ze židle, lehl si na zem, natáhl se a snažil se špičkami prstů zachytit rukojeť.

Po několika pokusech a spoustě bolesti se mu to konečně podařilo. Rychle se posadil, zamířil na pouta, zamčená kolem nohy regálu, a dvakrát stiskl spoušť.

Zámek se roztříštil, krátké trhnutí – a byl volný!

Mitch vytrhl z regálu novou pistoli a plný zásobník a rozběhl se k rozněcovači, aby ho deaktivoval.

S úlevou zjistil, že mu displej slibuje ještě zhruba minutu. Stiskl přerušovač a vytáhl zařízení ze šedého balíčku, když vtom padl jeho pohled na druhou rozbušku, kterou žena nenápadně nainstalovala – senzor otřesu.

Nálož vybuchla a vyvolala řetězovou reakci, z níž už Mitch Donaghue nic necítil. Hned první exploze ho roztrhala.

Následné detonace proměnily skrýš i dům v hromadu kamení, dřeva a popraskaného vedení. Munice do palných zbraní a pancéřové pěsti, ruční granáty a chemikálie vytvořily novou bombu s obrovskou destrukční silou. Okolní domy byly zasaženy rovněž a částečně silně poškozeny, okna v okruhu až osmi set metrů se díky rychle po sobě následujícím tlakovým vlnám proměnila v hromadu střepů.

KAPITOLA II

Píp.

Píp, píp.

Píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak.

Píp.

Píp, píp…

Musela jsem usnout. Ale… byly tu přece! Elena a Sia byly v pokoji, slyšela jsem je mluvit! Určitě si dělají hrozné starosti. Ráda bych jim řekla, že dokážu jasně uvažovat.

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

Bože! Prosím, kde jsi? Vrať mi mé tělo, abych se mohla dorozumívat! Jak dlouho už tady ležím? Ne, něco mnohem horšího: Jak dlouho tady ještě budu ležet? Vroucně se modlím, aby žádného z těch lékařů nenapadlo vypnout přístroje, na které jsem napojena! Žiju a cítím a myslím! Nikdy mi to nemyslelo jasněji a ostřeji než v tuto chvíli.

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

Nemůžu ani skučet zoufalstvím. Pěkně zasraný pocit!!! Chcípnu ze svých pocitů, udusím se slzami, nejradši bych běsnila a křičela a…. DO PRDELE!!!

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

Až se budu moct znovu pohybovat, poběžím maraton. Jo, maraton! A triatlon hned potom. Pak budu s Elenou cestovat, budu plavat u pláže nějakého jižního ostrova a taky si prohlídnu pyramidy. Chci vidět svět.

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

Kolik lidí je na tom asi stejně jako já? Byl tu přece ten Francouz, pokud si dobře pamatuju. Ten ležel… kolik let ve stejném stavu jako já? Deset? Dvacet?

Bože, jak to člověk zvládne, aniž by se z toho zbláznil? Slyší lidi, rozhovory… a nemůže nic dělat! Krmí ho, myjí, jako nějakou věc, rok za rokem. Ztrácí rok za rokem. Měl štěstí, doktoři si všimli, že žije a nejenom prostě bez ducha vegetuje.

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

Musím změnit svůj život! Nutně. Dělat věci, které stály na seznamu těch, jež bych jednou chtěla dělat. Ale jak jsem právě zjistila, nemá smysl vést si podobný seznam. Doufám, že se z toho nestane seznam toho, co už nikdy neudělám.

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

To zatraceně chytrolínské pořekadlo, že máš žít svůj život, jako by každý den byl tvůj poslední – je to pravda. Pokud se člověk dostane do téhle situace, pochopí to.

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

Co se vlastně stane, pokud umřu a já se v tomto stavu proměním v upírku? Budu pak upírka v kómatu?

Cup, cup, ťuky, ťuk, cvak. „Dobrý den, paní Karková. Tady je zase sestra Hildegarda. Je čas změřit vám teplotu!“ Cup, cup.

Dobrá duše v nedostatečně placeném povolání. Těším se na zítřek, až zase uslyším Elenin hlas.

Píp, píp. Klik – fú – cvak, klik – fú – cvak. Píp…

2. únor, Německo, Sasko,
Lipsko, 18.36

Elena se s vyhasínajícím vnímáním zadívala vzhůru, kde se přes sebe sunuly kusy ledu. Přízračné světlo je proměňovalo v zubaté, šedavě průsvitné mráčky, šinoucí se po tekutém, hnědavém nebi. Kolem ní stoupaly vzhůru vzduchové bubliny, jako déšť, padající zdola nahoru.

Vládlo absolutní ticho, pod vodou se neozýval jediný zvuk.

V uších jí duněl tlukot srdce, který jí připadal velmi pomalý. Elena už ani necítila potřebu se nadechnout a nevnímala vlastní tělo. Zrak se jí kalil, svět ztrácel obrysy a rozplýval se jako na obrázku malovaném vodovými barvami, pro který použili špatný papír. Hruď ji bolela.

Pak ledová oblaka prorazily jako boží ruka čísi prsty, popadly ji za límec a táhly ji vzhůru.

Tvář jí rozdíraly ostré hrany, vystoupala nad hladinu. Vánek, který ji ovanul, jí připadal jarně vlažný a Elena si uvědomila, že se chce instinktivně nadechnout. Ne, nesmím…

Přistála na něčem tvrdém, pak ji do úst vletěl doslova žhavý vzduch a po krátké odmlce jí někdo začal rytmicky stlačovat hrudní koš. Přestávka, žhavý vzduch, několikeré stlačení, přestávka… Planoucí vzduch jí teď pronikal až do bolavé hrudi, rozléval se v ní, dráždil ji.

Elena se rozkašlala a z úst jí vytékala teplá voda. Kašel jako by neměl konce, otřásal jí, až myslela, že se zadusí. Po tvářích jí kanuly slzy a jako by za sebou táhly ohnivou stopu.

Někdo ji otočil na bok a ona začala dávit. Vyplivovala vodu. Ten lahodný oplatek, přepadla ji podivná myšlenka. Zhluboka se nadechovala, kašlala, dýchala dál, kašlala a s každým nádechem se jí vyjasňoval zrak. Poznala tvář muže v šedém klobouku, ve které se zračila úleva.

„Well, well,“ pravil a odhrnul jí z obličeje mokré vlasy. „To bylo tak tak.“ Hovořil s přízvukem, jaký mívají lidé, jejichž mateřštinou je angličtina. „Jde to?“

Elena se posadila, popotáhla a roztřásla se. Její pocitový svět se ocitl v totálním chaosu. Úleva, že unikla hrozné bolesti na hrudi a pocitu, že se udusí; zklamání, že ji neznámý zachránil před smrtí a tedy i před upíří existencí; strach z nepřehledné situace, neznámých útočníků a… tetiny reakce.

Přikývla. Zuby jí divoce cvakaly, nedokázala ze sebe vydat ani hlásek. Rychle se rozhlédla, ale po obou dalších mužích nebylo ani stopy. Patří k sobě nebo…

„U mě jsi v bezpečí. Okay? A nutně potřebuješ suché, teplé oblečení,“ řekl muž a popadl ji do náruče. „Jinak mi zmrzneš.“

Elena se nevzpouzela, neměla sílu vzepřít se únosu. Nedokázala křičet, chvění těla jí znemožňovalo jakýkoliv pohyb. Místo toho si prohlížela tvář neznámého zachránce. Byl starší, hladce oholený a měl přívětivý výraz; a voněl kvalitní kolínskou, kořeněnou a aromatickou, ne tak těžkou a staromódní jako děda Paschulke.

Snesl ji z kopce na ulici, na okamžik ji postavil vedle velkého, tmavého vozu, otevřel dveře a usadil ji na sedadlo spolujezdce.

„To… nesmím,“ zajektala, zatímco ji připoutával.

„What?“

„Moc… malá. Děti… musí… zadní sedadlo.“

„To je mi fuk.“ Obešel auto, nastoupil a nastartoval. Předpisově vyhodil blinkr a zařadil se do provozu. „Můj hotel je nedaleko odtud.“ Znovu se na ni konejšivě podíval. „Neboj se.“ Zapnul topení naplno a natočil na ni ventilátor. „Jsem Jeoffray.“ Kabát měl až do půli hrudi promočený.

Elena si vychutnávala teplo, třas polevoval. „Kdo jsi? Proč jsi mě sledoval? A kdo byli…“

„Později. Nejdřív chci, aby sis svlékla ty mokré věci.“ Jeoffray odbočil a po několika metrech vjel do podzemní garáže. Když zaparkoval a přehodil jí přes ramena deku z kufru, vyjeli výtahem nahoru, přímo do osmého patra.

Krátce poté vkročili do prostorného, stylového a moderně zařízeného pokoje, odkud se naskýtal nádherný výhled na osvětlené Augustovo náměstí s koncertním sálem Gewandhaus a operou. Nedaleko odtud Elena bydlela, v Rytířské ulici. Takže dokázala odhadnout, do kterého hotelu ji odvezl. Nic levného, jak říkávala máma.

„Jdi do koupelny a svlékni si šaty. Vezmi si můj župan. Sice ti bude velký, ale pořád lepší než ty mokré věci.“ Jeoffray se zul a shodil z ramen kabát.

Přikývla a zmizela v nevelké místnosti. Kupodivu necítila sebemenší strach, místo toho se spíš bála, co na to všechno řekne teta. Zavolám jí. Určitě mi poradí, co mám dělat. Vytáhla mobil z kapsy – tmavý displej. Koupel v ledové vodě mu očividně neprospěla.

Elena se posadila na poklop záchodu a popadla fén, aby telefon vysušila. Zmítala jí nerozhodnost, potácela se mezi zvědavostí a touhou co nejrychleji zmizet z hotelu, aby si ušetřila další problémy.

V županu? Policie by mě okamžitě dopadla. S policií měla v poslední době až moc co do činění. Ta věc v Rytířské ulici. Masakr. Výslech za výslechem. Na to už nemám náladu.

Po dlouhém zvažování zvítězila zvědavost. Elena se znovu pokusila zprovoznit mobil, ale vzpíral se. Převlékla se, popadla nůžky z hotelového neceséru a zastrčila si je jako improvizovanou zbraň do kapsy županu; hned poté vyšla z koupelny. V příliš dlouhém bílém plášti si připadala jako nějaký Jedi-junior, který ukradl roucho svého otce.

Jeoffray jim pomocí malé konvice připravil čaj. Šípkový. Na sobě teď měl velmi pohodlně vypadající černý domácí oděv. „Here she comes, the little lady.“ Položil šálek na stolek a posadil se do jednoho z křesel. „Cos to vyváděla?“

„Bruslila,“ odsekla. „Můžu zavolat tetě?“

„Jistě. Ale nejdřív si promluvíme. Zasloužíš si trochu mého kázání! A hned potom dostaneš totéž od své…

Elena po něm zlostně blýskla očima. „Sledoval jsi mě!“

„Vypadalo to tak? Náhodou jsem dneska zavítal k Pomníku Bitvy národů a všiml jsem si tě, protože jsi tam byla bez rodičů,“ vysvětlil Jeoffray klidně.

Jak by to mohl vědět? A musel vidět, že jsem mluvila s Trishinou mámou. Elena mu nevěřila. „A ten chlap v bundě a jeho kumpán? Co ti ode mě chtěli?“ Elena se posadila; začala si pohrávat se šňůrkou čajového sáčku a tahat za něj. Z pórů celulózového obalu se vyřinuly temně červené pruhy a dál zbarvovaly vodu. „Zabít mě?“

„Nejsem… si jistý.“

„Jsi Američan? Zníš tak.“

„Little lady, to byla skoro urážka. Jsem Brit.“ Široce se usmál a vypadal při tom trochu jako bratr George Clooneyho. „Pověz mi, proč ses vlastně chtěla dostat pod led?“

„Nic takového jsem nechtěla.“ Elena neměla v úmyslu vyprávět cizímu muži o svých upířích plánech. „Myslela jsem, že mě ledová kra unese, ale ty dva muže ne. Bohužel to nebyla pravda.“

Upíral přívětivé oči přímo na ni, zkoumal její mimiku. „Možná se mýlím, ale měl jsem dojem, jako by ses už před tím přepadením snažila prorazit do ledu díru? A to přesně v místě, které bylo uzavřené. Jsi trochu znuděná životem?“

„Holt jsem chtěla zjistit, jak je led tlustý.“ Upila čaj. Měl by mi zodpovědět pár otázek. „Kam zmizeli ti chlapi?“

„Zahnal jsem je. Dokážu vypadat pěkně nebezpečně, když chci.“ Jeoffrayovo veselé pomrkávání tvrdilo přesný opak.

Na Elenu vůbec nepůsobil jako člověk, který by někomu dokázal nahnat strach. Vypadal úplně normálně a přátelsky. „Děkuji mockrát,“ hlesla až příliš pozdě. „Díky za tvou pomoc.“

„Rádo se stalo, little lady.“

Mlčeli a Elena se snažila se v tom všem trochu zorientovat. Pořád nevěděla nic o Jeoffraym ani o obou útočnících. Seděla v hotelovém pokoji cizího muže, v příliš velkém županu, a srkala šípkový čaj. Měla by přijít Sia a probrat to s Jeoffraym. Já tomu nerozumím. Sáhla po telefonu. „Zavolám tetě. Určitě se o mě bojí.“

Jeoffray otevřel ústa, aby něco řekl, když vtom vyletěly dveře ze zámku a s rachotem narazily do zdi.

Do místnosti se vřítil černovlasý muž v letecké bundě, v pravici vysoko zvednutý teleskopický obušek.

Elena pronikavě vykřikla, zůstala sedět v křesle jako opařená a nevěděla, co by měla dělat. Tentokrát od ní nebyl útočník vzdálen ani na tři metry a ona viděla hněv v jeho očích. Chystal se někomu ublížit. Ublížit jí!

Jeoffray kopl do stolku. Ten odletěl na útočníka i s podšálkem, udeřil ho do středu těla a zpomalil jeho vpád, ale muž dál v ruce pevně svíral obušek. Za jeho zády se už vynořil i jeho kumpán.

Elena sáhla za sebe a přidržela před sebou polštář, aby zmírnila nadcházející úder.

Získané vteřiny stačily Jeoffraymu, aby hmátl z boku do polstrování a vytáhl pistoli s tlumičem.

Muž s obuškem vykulil oči a snažil se ukrýt.

Jeoffray byl rychlejší a dvakrát vystřelil, zasáhl ho do ramene a do hrudi. Útočník v plném běhu klopýtl, proletěl kolem Eleny, která mu ještě cestou zasadila kopanec, a prorazil okno. V poslední chvíli se pokusil zachytit závěsů, ovšem minul. S výkřikem se zřítil do hlubin.

Jeho společník už byl na ústupu, ovšem i jeho zasáhly dvě kulky. Trefily ho do zad a muž se zhroutil na chodbě.

Do pokoje proudil zimní vzduch, až dlouhé, krví potřísněné závěsy vlály. Otíraly se o Elenu a zanechávaly jí na bělostném županu rudé šmouhy. Viděla Jeoffrayho přes látku jen jako obrys. On… vážně dokáže být nebezpečný!

Zvenku se ozvalo houkání klaksonů a hlasité výkřiky, také na chodbě někdo ječel. Mrtvoly nezůstaly bez povšimnutí.

„Pojď, mizíme!“ zvolal Jeoffray, popadl ji za paži a táhl ji za sebou.

Elena ho musela chtě nechtě následovat. Teto Sio! „Jeoffray, moje teta nám může…“

„Později, little lady,“ přerušil ji a vykoukl ze dveří. „Nedívej se dolů.“

Elena musela navzdory jeho varování zírat na mrtvé tělo a všimla si tenkých pramínků kouře, stoupajících ze vstřelů na zádech. Tohle nebylo normální!

Dlaci! Od začátku cítila, že nenarazila na Jeoffraye náhodou, a teď spatřila důkaz. Používal stříbrnou munici, s jejíž pomocí útočníky skolil. Vhodné přípravy na soupeře.

Ale co ode mě chtěli? Teta Sia jí o těchto bytostech vyprávěla, stejně jako to, že na ně v Lipsku sama narazila. Vlkodlaci. Sia jí to prozradila tajně. Matka si nepřála, aby tím Elenu „zatěžovala“. Ale po té záležitosti v Rytířské ulici, po onom masakru, se Elena stejně cítila proměněná.

Proč pronásledují mě, a ne tetu Siu?

Jeoffray se dal do běhu a dál ji pevně svíral. Elena ho musela následovat, ať chtěla nebo ne.

Znovu sjeli výtahem do podzemní garáže, kde se proplížili halou a nastoupili do auta. Jeoffray se prudce, ale kontrolovaně rozjel. Cíl jí neprozradil.

Proč mi pomáháš? Elena po něm kradmo pokukovala. Její několikanásobný zachránce rázem získal na zajímavosti. Očividně ukrýval tajemství, kterému hodlala navzdory určitému strachu přijít na kloub.

Teď, když jeli, si znovu vzpomněla na nůžky. Mohla by je použít, aby ho zranila a uprchla. Nic jí ovšem nebránilo zkusit to později, až zastaví. „Kam jedeme?“

Jeoffray neodpověděl, tvářil se vážně.

2. únor, Irská republika,
Cork, 20.36

„Senátore!“ David O’Liar zvedl paži a upozornil tak na sebe. Vstal, aby člena irské horní sněmovny pozdravil, jak se slušelo a patřilo.

Liam Baxter, Ir v nejlepších letech a vybraně oblečený, ho zahlédl a zamířil ke stolku, zasunutému do malého výklenku v restauraci. David dal obsluze dvacet eur, aby mu prokázala tuto laskavost. Žádné zvědavé uši.

„Pane O’Liare.“ Potřásli si rukama a posadili se. „Nevím, jestli jsem rád, že vás poznávám.“ Senátor se napil připravené vody. „Proslulého gentlemana zvaného Undertake.“ Baxter se chladně usmál. „Někteří vám také říkají Mister To-Do. Jste velmi přičinlivý.“

David cítil, že senátor bude komplikovaný případ a že bude zapotřebí jednoho z nejdražších pokrmů. „To je příliš velká čest. Všechno je to kampaň lidí, kteří mi závidí.“

„Tak to vám teda závidí pořádná hromada lidí,“ konstatoval Baxter. „Jak se proslýchá.“

„V tom případě bych je měl asi umlčet. Poškozují mou pověst. Pokud byste mi mohl uvést jména, byl bych vám vděčný.“ David to pronesl se smrtelnou vážností, pak se najednou rozesmál, aby vzbudil dojem, že jen žertoval. Senátor se přidal. „Jsem moc rád, že jste přesto přišel, pane.“

„Jsem zvědavý.“ Baxter pohlédl na číšníka, který jim právě nesl jídelní lístky. „A doufám, že nebudu litovat, že jsem přijal vaše pozvání.“

David neodpověděl a listoval v nabídce. „Řeknete mi, je vaše malá chata u Shannonu už hotová? Musí to být pro rybáře ráj.“ Byl to jeho způsob, jak vyjádřit, že je informován a prozatím si částečně udržuje diskrétní odstup.

„Děkuji, ano. Je už zařízená.“ Baxter jeho narážku dál nerozebíral. Vybral si boeuf bourguignon, hovězí po burgundsku, David pak vegetariánský pokrm se smrži a omáčkou z lanýžů. „Počítal jsem s tím, že za mnou přijdete, pane O’Liare.“ Upíral na něj své zelené oči.

„Senátore, vidím, že jsem měl úplnou pravdu. Odhadl jsem vás jako chytrého, prozíravého muže, který si také rád užívá.“ David si nechal nalít červené víno a počkal, až číšník odejde. Pak zahájil tu část rozhovoru, která nebyla určena pro cizí uši. „Chtěl bych, abyste si užíval ještě víc.“

„Při čem?“ podivil se Baxter nechápavě.

„Rád bych vám něco kladl na srdce vaše zdraví.“ David mu připil a nechal tuto drobnou větu působit. „Pane.“

„Mám to chápat tak, že jste schopen jeho stav změnit, pane O’Liare?“ Baxter předstíral pobavení, nedokázal ale skrýt ve svých očích nejistotu. David něco takového rozeznával velmi rychle.

„Měl byste za půl roku pověsit své stresující povolání senátora na hřebík a uchýlit se do své útulné, malé chatičky na břehu řeky Shannon, kde budete moci od rána do večera rybařit. Užívat si, chápete?“ David položil lokty na stůl. „Stálo by mi to za hodně peněz, pane. Můžu vám nabídnout dva tisíce eur měsíčně. Do konce života.“

Baxter se opřel dozadu, ruce dál položené na bílém ubruse, a natáhl paže. Gesto odmítnutí. Rozhořčení nedal najevo, protože s podobnou nabídkou jistě počítal. „Do senátu mě povolal osobně prezident Irské republiky a počítá s mou loajalitou, pokud jde o jednání v horní i dolní sněmovně. Jak si to představujete? Nehledě na to, že mi vaše vystupování připadá impertinentní, pane O’Liare.“

David nepřerušil oční kontakt. Nepustí zmítající se rybu z háčku, protože se zakousla už samým přijetím pozvání. Senátor byl úplatný – zůstávala jen otázka ceny. „Jsou vám dva tisíce příliš málo? Dobře, zvyšuji na tři tisíce plus jednorázový bonus ve výši půl miliónu eur. O ničem z toho se nikdo nic nedozví, a navíc tady budou vaše státní požitky. Za to si můžete chatičku hezky zvětšit.“

„Co se stane, pokud odejdu?“ Zdálo se, že Baxter hodlá změnit taktiku. „Koho dosadíte do horní sněmovny na moje místo? Jaké zájmy má zastupovat na rozdíl ode mě? Chci říct, o to přece jde, ne?“ Zamračil se. „Máte v hrsti prezidenta, aby povolal nástupce, jakého potřebujete? A garanci, že dostanu peníze, taky nebudete moci poskytnout.“

David se usmál, i když mu do smíchu nebylo. Baxter kladl příliš mnoho otázek, na něž se mu nedostane odpovědi. Muž jako senátor neakceptoval, že neobdrží informace. Proto musel senát opustit. „Na mé slovo se můžete spolehnout. Nezatěžujte se podobnými úvahami. Neprospívá to vašemu zdraví, pane.“

Ale Baxter zavětřil stopu. Předklonil se. „Už dva roky si kladu otázku, pane O’Liare, jakou hru hrajete – a hlavně: v čím zájmu? Snaha získat o vás informace vyzněla naprázdno. Navenek jste milý, nenápadný finanční poradce, jehož firma zakládá vlastní fondy. Ale přesto se vaše jméno, vyslovované s velkou úctou, strachem i nenávistí, ozývá až nápadně často z úst mnoha mých bývalých kolegů ze senátu i parlamentu.“

Davidovi se vůbec nezamlouvalo, co si musí vyslechnout – hloupá ryba se pokoušela kousnout rybáře. „Pane, prosím. Děláte si příliš velké starosti a důvěřujete nesprávným lidem.“

„To znamená, že bych měl důvěřovat vám, pane O’Liare?“ kontroloval Baxter jedovatě a vzhlédl.

Číšník přinesl objednávky, dolil víno a zase se vytratil. Vzduchem se rozlila nádherná vůně smažených smržů, lanýžů a boeuf bourguignon.

David ovšem mezitím ztratil chuť, čehož litoval. Ta paličatá ryba na udici mu pěkně lezla na nervy. „Pět tisíc, pane, a jeden milión odchodného,“ pronesl tiše a chladně.

Baxter vzal příbor a dal se do jídla. „Ne. Myslím, že vás nechám sledovat, pane O’Liare. Sledovat, prověřit a všemi prostředky vytáhnout na světlo to, co přede mnou skrýváte. Přede mnou,“ namířil zuby vidličky na Davida, „a před veřejností. Nepochybuji, že vaše služby tu nejsou pro to, aby podporovaly demokracii. Hodlám zjistit, kdo zaujímá pozice v grémiích a nejvyšších instrumentáriích svobody. Jste jejich výkonným orgánem. Orgánem, který bych rád odstranil.“ Vsunul si sousto do úst. Boj byl vyhlášen.

David se staženými koutky přikývl a dopřál si ještě hlt červeného vína. Senátor mu připadal až příliš zvědavý. „Kdo říká, že jsem vám nenechal otrávit jídlo?“

Baxter přestal na dvě vteřiny žvýkat. „Ne, to byste neudělal. Až dosud jste si myslel, že mě dokážete ze senátu vykoupit,“ usoudil nakonec. „Vím, že budu muset být opatrnější, protože jsem si vás dnes znepřátelil.“ V ústech mu zmizel další kousek boeuf bourguignon. „Ale vaše sémě tvořené strachem a penězi už nevzejde. Hned zítra informuji senát o vašich intrikách. Můžu si to dovolit, protože nemám rodinu, kterou byste mohl ohrozit. Pak uvidíme, co s vámi bude, pane O’Liare.“ Zamrkal a pokračoval v jídle.

„Copak potřebuji rodinu, pane? Přišel jste sám a já bych vás mohl zabít hned tady. Ve výklenku restaurace. Nikdo by si ničeho nevšiml a vaše mrtvola by zmizela v nějaké díře v bažině. Vidíte, že mi na vás záleží, senátore. Prostě jen chci, abyste odešel na odpočinek.“ David se zatvářil vesele. „Pokud vás k tomu nepřimějí peníze – slibuji vám, že každý týden nechám v náhodně vybrané školce v Irsku zabít nějakou dívku či chlapce, a to do té doby, dokud mi neřeknete, že odcházíte. Totéž platí také pro jakýkoliv pokus kontaktovat tisk nebo policii – zavolání, prásk, o děcko míň. Měl byste mlčet.“

„Cože?“ Baxter na něj zíral. „To… to byste neudělal.“

David se uvolněně zasmál, jako by uslyšel dobrý vtip. „Nemáte tušení, čeho všeho jsem schopen, pane! Nemám svědomí, vy ano. Proto po každé zprávě o úmrtí zesílí vaše výčitky. Řekněme,“ mávl nožem, na okamžik ho ponořil do červeného vína a pak nechal rudé kapky pomalu dopadat jednu vedle druhé na bílý ubrus, „že se zaměřím na ty nejmenší. Můžu je nechat přejet. Poštvat na ně bojové psy. Nechat je zastřelit. Můj repertoár je rozsáhlý. Jak se vám to líbí?“

„Vy jste…“ Baxter začal dýchat rychleji a sáhl si k límci. Oči upíral na skvrny a jistě myslel na nevinnou krev, která by byla prolita.

„Pošlete rodinám květiny, abyste jim vyjádřil soustrast?“ David navíjel vlasec s rybou.

„Nemůžete mě tím k ničemu přinutit,“ prohlásil konečně senátor statečně. „Věděl bych, že ty činy pácháte vy, ne já, vy šílenče!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dcery Jidášovy.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.