Kim Harrison v nakladatelství

FANTOM Print

Mrtvá čarodějka přichází

Hodný, zlý a nemrtvý *

Nikdy nezemřít *

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

FANTOM Print

2010

Copyright © 2004 Kim Harrison

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Dorothea Bylica

ISBN 978-80-7398-081-8

ISBN 978-80-7398-447-2 ePub

ISBN 978-80-7398-448-9 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook/fantomprint

MUŽI, KTERÝ POCHVÁLIL MŮJ KLOBOUK.

Ráda bych poděkovala lidem, kteří se mnou měli strpení, když jsem tuhle knihu přepisovala. Vy víte, o kom mluvím, a já vám za to salutuji. Zvláštní dík ale patří editorce Dianě Gillové, jejíž báječné návrhy mi otevřely úchvatné nové obzory, a mému agentovi Richardu Curtisovi.

1

Stála jsem ve stínech před opuštěným obchodem naproti hospůdky U krve a kvasu. Nenápadně jsem si povytáhla černé kožené kalhoty zpátky tam, kam patřily. Jak dojímavé, pomyslela jsem si a rozhlédla se po ulici, odkud déšť vyhnal vše živé. Na tohle jsem byla dobrá až příliš.

Náplní mé práce obvykle bývalo zatýkání čarodějek, které provozovaly živnost bez licence nebo praktikovaly černou magii, protože čarodějku mohla dostat zase jen jiná čarodějka. Tento týden ale panoval v ulicích mimořádný klid. Každý, kdo mohl, totiž zamířil na Západní pobřeží, kde se konala naše každoroční konference. Proto připadl tenhle nevděčný úkol mně. Jednalo se o prosté zatčení. Byla smůla, že jsem ve tmě a v dešti skončila zrovna já.

„Koho se snažím přesvědčit?“ zašeptala jsem a povytáhla si popruh kabelky. Už měsíc mě nenasadili na žádnou čarodějku: bez licence, bílou, černou ani žádnou jinou. Asi nebylo moc chytré zatknout starostčina syna za to, že se proměnil v dlaka mimo úplněk.

Do ulice zabočilo auto, které v záři pouličního osvětlení vypadalo černé. Už potřetí objíždělo blok. Tvář se mi stáhla do grimasy, když se vůz přiblížil a zpomalil. „Zatraceně,“ zašeptala jsem. „Potřebuji lepší úkryt.“

„Myslí si, že jsi šlapka, Rachel,“ zachechtal se mi do ucha můj parťák. „Říkal jsem ti, že v červené podprsence budeš vypadat jako prostitutka.“

„Už ti někdo řekl, že smrdíš jako ožralý netopýr, Jenksi?“ zamumlala jsem a sotva přitom pohnula rty. Moje záloha se dneska držela až nepříjemně blízko, usadila se mi totiž na náušnici. Byla to velká plandavá věc – náušnice, ne skřítek. Považovala jsem Jenkse za snobského, drzého, náladového usmrkance. Moc dobře ale věděl, kdo tu velí. A kromě toho pro mě od té věci se žábou nic lepšího než skřítky neměli. Přísahala bych na to, že víly jsou příliš velké, než aby se vešly do žabí tlamy.

Auto zastavilo se šplouchnutím na mokrém asfaltu a já vykročila k obrubníku. Ozvalo se zabzučení a tónované sklo se automaticky spustilo. Sklonila jsem se, co nejkrásněji se usmála a ukázala průkaz. Pan Srostlé obočí se na mě přestal chlípně šklebit a obličej mu zpopelavěl. Vůz vystřelil s hvízdáním pneumatik od chodníku. „Turista,“ prohlásila jsem znechuceně. Ne , pokárala jsem se vzápětí. Byl to normál, člověk. A přestože označení jako šlapkošuk, prcalín, píchač nebo moje nejoblíbenější dejmrdka přesně odpovídala, nebyla politicky korektní. Ale pokud si kupoval holky na ulici v Díře, mohla jsem mu rovnou říkat mrtvola.

Vůz nezastavil ani na červenou a já se otočila, protože po mně začaly pokřikovat šlapky, které jsem odsud se západem slunce vystrnadila. Neměly ze mě radost a nestydatě postávaly na rohu ulice naproti. Zamávala jsem jim a nejvyšší z nich na mě vystrčila své malinké, čáry zdokonalené pozadí. Šlapka a její statný „přítel“ spolu hlasitě hovořili a snažili se přede mnou schovat cigaretu. Nepáchla jako obyčejný tabák. Dneska v noci to není můj problém, pomyslela jsem si a ustoupila hlouběji do stínu.

Opřela jsem se o studený kámen budovy a zadívala se za autem, kterému se rozsvítila brzdová světla. Zamračila jsem se a pohlédla dolů na sebe. Na ženu jsem vysoká – měřím asi metr pětasedmdesát – ale nemám ani zdaleka tak dlouhé nohy jako šlapka, která postávala v kruhu světla vedle. A nebyla jsem ani tak zmalovaná. Úzké boky a skoro plochá hruď ze mě rozhodně nedělaly nejlepší kandidátku na pouliční holku.

Než jsem našla krámek pro leprikóny1, nakupovala jsem v oddělení „Tvoje první podprsenka“. Je dost těžké najít tam cokoli bez srdíček nebo jednorožců.

Moji předkové se přistěhovali do starých dobrých Států někdy v devatenáctém století. V průběhu doby se ženám nějak podařilo zachovat si výrazné rusé vlasy a zelené oči vlastní jejich irské domovině. Já ale pihy schovávám talismanem, který mi táta pořídil k třináctým narozeninám. Do prstýnku na malík nechal vložit maličký amulet. Nedám bez něj ani ránu.

Povzdychla jsem si a znovu si potáhla řemínek kabelky. Kožené kalhoty, červené kotníkové boty a podprsenka s úzkými ramínky se moc nelišily od oblečení, které jsem si na sebe brala, abych naštvala šéfa, ale když se takhle vyparáděná postavím v noci na roh ulice… „Do prkýnka,“ zabručela jsem. „Vypadám jako šlapka.“

Jenks si jen odfrkl. Přinutila jsem se nechat to být a obrátila se zpátky k baru. Na nahodilé hosty bylo příliš sychravo a až na mého parťáka a „dámy“ o kus dál byla ulice prázdná. Stejně dobře můžu čekat uvnitř. A kromě toho budu vevnitř možná působit jako lovec a ne jako kořist.

Odhodlaně jsem se nadechla, vytáhla si několik dlouhých kudrlin z culíku, upravila jsem si je, až se mi půvabně kroutily okolo obličeje, a vyplivla žvýkačku. Vykročila jsem přes mokrou ulici k baru a ostré klapání mých bot doprovázelo cinkání želízek, která jsem si připnula k boku. Ocelové náramky vypadaly jako nevkusný doplněk, byly ale skutečné a já je často používala. Přikrčila jsem se. Není divu, že pan Srostlé obočí zastavil. Používala jsem je při práci, ale ne při takové.

Přesto. V tomhle dešti mě poslali do Díry zatknout leprikónku za daňové úniky. Přemýšlela jsem, jestli se dá klesnout ještě hlouběji. Asi mě trestali za slepeckého psa, kterého jsem zatkla minulý týden. Jak jsem mohla vědět, že není dlak? Popisu odpovídal.

V úzké vstupní hale jsem ze sebe setřásala vlhkost a rozhlédla se po hospůdce vyzdobené typicky irskými krámy. Na stěnách visely dlouhé píšťaly, nápisy byly zelené a lavice z černého vinylu. Na malinkatém pódiu si zrovna nějaká rádoby hvězda chystala cimbály, dudy a hromadu zesilovačů. Ve vzduchu jsem zachytila pach pašované síry. Probudily se ve mně dravčí instinkty. Odhadovala jsem, že pach je tři dny starý, ale nebyl dost silný na to, abych vystopovala zdroj. Kdyby se mi však podařilo dostat dodavatele, šéf by se po mně přestal vozit. A možná by mě dokonce pověřil úkolem, který by odpovídal mému talentu.

„Hej,“ zabručel hluboký hlas. „Jsi Tobbyin záskok?“

Zapomněla jsem na síru, zamrkala jsem, otočila se a zjistila, že hledím na hruď chlápkovi v zeleném triku. Stál přede mnou mužský velký jako medvěd. Vyhazovač. Jméno na triku hlásalo CLIFF, Skála. Hodilo se k němu. „Kdo?“ zapředla jsem a utřela si výstřih, v mém případě velmi velkorysé označení, lemem jeho trika. Nijak jsem na něj nezapůsobila. Bylo to deprimující.

„Tobby. Státem přidělená šlapka? Objeví se ještě někdy?“

Z mé náušnice se ozval zpěvavý hlásek: „Já ti to říkal.“

Přinutila jsem se dál usmívat. „To netuším,“ procedila jsem skrz zaťaté zuby. „Nejsem šlapka.“

Znovu zabručel a zadíval se na můj ohoz. Prohrabala jsem kabelku a podala mu průkaz. Každého by napadlo, že kontroluje, kolik mi je. Amulety maskující věk jsou běžně k dostání, takže jeho povinností bylo kontrolovat doklady – a nosit na krku amulet, který poplašně reagoval na jakékoli čáry. Rudě se rozzářil v reakci na prstýnek na mém malíku. Kvůli tomu mě neprohledá a talismany v kabelce nebyly aktivní. Dneska v noci je nebudu potřebovat.

„Inderlandská bezpečnostní agentura,“ řekla jsem, když si kartičku vzal. „Jsem tu, protože někoho hledám, ne abych otravovala vaše hosty. Proto ten, hm, převlek.“

„Rachel Morganová,“ četl nahlas. Laminovaná kartička v jeho silných prstech téměř zmizela. „Agentka Inderlandské bezpečnostní agentury. Vy že jste agentka?“ Podíval se na mě, pak zpátky na kartu a roztáhl silné rty v úsměvu. „Co se vám stalo s vlasy? Srazila jste se s hořákem?“

Pevně jsem stiskla rty. Fotka byla tři roky stará. A za mé vlasy tehdy nemohl hořák, nýbrž kanadský žertík, neformální přijetí mezi plnohodnotné agenty. Velmi směšné.

Skřítek vzlétl z mé náušnice a rozhoupal ji. „Být tebou, dal bych si pozor na pusu,“ řekl, naklonil hlavu na stranu a zadíval se na můj průkaz. „Poslední chlápek, co se jí posmíval, skončil na pohotovosti s koktejlovým deštníčkem v nose.“

Zrudla jsem. „Ty o tom víš?“ řekla jsem, vzala si průkaz zpátky a schovala ho.

„Ví o tom celé účelové fondy.“ Vesele se zasmál. „A taky o dlakovi, kterého jsi očarovala svěděním a pak ho ztratila na záchodcích.“

„Zkus zatknout dlaka krátce před úplňkem, aniž by tě pokousal,“ odsekla jsem. „Není to tak snadné, jak se zdá. Musela jsem použít lektvar. Ty jsou drahé.“

„A když jsi oplešatěla autobus plný lidí?“ Jeho křídla připomínající křídla vážky zčervenala, jak se mu smíchem zrychlil krevní oběh. V černém hedvábném oblečku a s červeným šátkem na hlavě vypadal jako miniaturní Petr Pan vydávající se za člena pouličního gangu. Deset centimetrů výbušné blonďaté mrzutosti.

„To nebyla moje vina,“ namítla jsem. „Řidič najel na hrbol.“ Zamračila jsem se. A někdo mi zaměnil elixíry. Chtěla jsem cíli podtrhnout nohy a namísto toho jsem připravila o vlasy řidiče i všechny ostatní v prvních třech řadách. Aspoň jsem dostala svého muže. Celá moje výplata ale padla na taxíky, protože mě autobus pak odmítal brát.

„A žába?“ Jenks poletoval sem a tam, jak se po něm vyhazovač oháněl prstem. „Já jediný s tebou byl ochotný dneska v noci jít. A dostanu rizikový příplatek.“ Skřítek o několik centimetrů vzlétl, asi pýchou.

Cliff nevypadal ohromeně. Já se cítila otřesená. „Podívejte,“ řekla jsem. „Chci se tu prostě posadit a v klidu si dát drink.“ Kývla jsem na pódium, kde se mladík snažil rozuzlovat kabely zesilovačů. „Kdy začíná?“

Vyhazovač pokrčil rameny. „Je nový. Tak za hodinu.“ Ozvala se rána, jak se jeden zesilovač zřítil z pódia, a hosté zavýskli. „Spíše za dvě.“

„Díky.“ Ignorovala jsem Jenksův zvonivý smích a propletla se mezi prázdnými stoly k řadě tmavších kójí. Vybrala jsem si tu pod losí hlavou a zapadla do měkkého polstrování lavice. Jakmile najdu tu malou podvodnici, vypadnu. Bylo to urážející. Jsem u IBA už tři roky – sedm, když připočítáte čtyři roky stáže – a dostanu úkol pro asistenty.

Právě asistenti byli pověřeni každodenním spravováním Cincinnati a předměstí na opačné straně řeky, kterému se láskyplně říkalo Díra. Na stůl se nám dostávaly nadpřirozené věci, se kterými si lidmi řízená FIK – Federální inderlandská kancelář – nevěděla rady. Drobné nepokoje vyvolané čáry a záchrana zvířecích důvěrníků ze stromů, to byly úkoly pro asistenty. Ale já jsem plnohodnotný agent, kruci. Mám na víc. Zvládla jsem víc.

Byla jsem to já, kdo vlastnoručně vypátral kruh černých čarodějek, které obcházely bezpečnostní čáry cincinnatské zoo, kradly opice a prodávaly je do tajných biolaboratoří. Ale dostalo se mi za to uznání? Ne.

Byla jsem to já, kdo si uvědomil, že šílenec, který vykopává těla na jednom ze hřbitovů, je spojený s úmrtími v transplantačním křídle lidské nemocnice. Všichni předpokládali, že sbírá materiál na ilegální čáry, on ale orgány magií dočasně uzdravoval a prodával na černém trhu.

A krádeže u bankomatů minulé Vánoce? Musela jsem použít najednou šest talismanů, abych vypadala jako muž, ale čarodějku jsem dostala. Používala čáry lásky a zapomnění a okrádala naivní lidi. Bylo to mimořádně uspokojivé zatčení. Honila jsem ji přes tři ulice, a když se ke mně otočila, aby na mě použila čáry, které klidně mohly být smrtící, omráčila jsem ji kopancem, protože jsem neměla na vlastní čáry čas. A co bylo nejlepší, FIK po ní šla tři měsíce a já ji dostala za dva dny. Udělala jsem z nich hlupáky, ale poblahopřál mi někdo k dobře odvedené práci? Odvezl mě někdo zpátky do sídla IBA, protože jsem měla oteklou nohu? Ne.

A v poslední době jsem dostávala čím dál hloupější úkoly: studentíky, kteří čáry kradli kabelovku, krádeže zvířecích důvěrníků, magické kanadské žertíky a moje nejoblíbenější – vyhánění trolů zpod mostů a ze stok, než mohli sežrat všechnu maltu. Povzdychla jsem si a rozhlédla se po hospůdce. Jak dojímavé.

Apaticky jsem se pokusila Jenkse zaplácnout, skřítek ale uhnul a usadil se mi znovu na náušnici. Museli mu zaplatit trojnásobek běžné gáže, aby mě doprovodil, a to nevěstilo nic dobrého.

Přihopkala k nám dozelena oblečená číšnice. Na tak brzkou hodinu byla až děsivě plná energie. „Jmenuji se Dottie. Dnes večer vás budu obsluhovat.“ Usměvavě přede mě postavila tři drinky: Bloody Mary, Old Fashioned a Shirley Temple. Jak roztomilé.

„Díky, zlato,“ řekla jsem a unaveně si povzdychla. „Od koho jsou?“

Ukázala očima k baru. Snažila se působit znuděně a povzneseně, ale připomínala spíš středoškolačku na plese. Vykoukla jsem zpoza jejího štíhlého, zástěrou opásaného pasu a uviděla tři nadržené chlapíky s chtíčem v očích. Byla to stará tradice. Když drink přijmu, přijímám i pozvání s ním spojené. Další věc, o kterou se musí slečna Rachel postarat. Vypadali jako normálové, ale jeden nikdy neví.

Dottie pochopila, že už se s ní nemíním dál bavit, a odhopkala zpátky ke své práci. „Prověř je, Jenksi,“ zašeptala jsem a skřítek odlétl. Křídla mu zrůžověla vzrušením, nikdo ho ale neviděl. Skřítkovský dohled jaksepatří.

V hospůdce panoval klid, ale protože za barem stáli dva lidé, starý muž a mladá žena, uhádla jsem, že se to tu brzy rozproudí. Hospoda U krve a kvasu proslula jako místo, kde se můžou normálové pobavit s inderlanďany, než se vrátí na opačnou stranu řeky, zamknou dveře, zavřou neprodyšně okna a budou si blahopřát k tomu, jaké vzrušení zažili. A přestože člověk je mezi inderlanďany asi stejně nenápadný jako beďar na tváři královny plesu, inderlanďan s lidmi dokonale splyne. Jde o perfektně vycvičený instinkt přežití. Proto jsem s sebou měla skřítka. Víly a skřítci dokáží inderlanďany vyčenichat rychleji, než já řeknu: „Plivni.“

Ledabyle jsem se rozhlížela po téměř prázdné hospůdce, pak se ale moje trpká nálada rozplynula a po tváři se mi rozlil úsměv, protože jsem zahlédla známou z kanceláře. Ivy.

Ivy je upírka, hvězda mezi agenty IBA. Setkaly jsme se před několika lety, během posledního roku mé stáže, a rok jsme byly partnerkami při částečně samostatných úkolech. Právě se z ní tehdy stala plnohodnotná agentka, protože si raději zvolila šest let na univerzitě než dva roky na vyšší střední plus čtyři roky stáže jako já. Myslím, že se někdo dobře pobavil, když z nás udělal partnerky.

Spolupráce s upírkou – živou nebo mrtvou – mě děsila, dokud jsem nezjistila, že nepraktikuje a odpřísáhla, že už nikdy neochutná krev. Nemohly jsme být rozdílnější, ale její silné stránky byly mými slabinami. Kéž bych mohla říct, že to platilo i naopak, ale Ivy nemá slabá místa – možná až na sklon plánovat vše do nejmenších detailů a připravit se tak o všechnu zábavu.

Nepracovaly jsme spolu už dlouhá léta, a přestože mě neochotně povýšili, Ivy zastávala vyšší postavení než já. Přesně věděla, komu co říct a kdy. A pomohl jí i fakt, že patří k rodině Tamwoodů, k rodu stejně starému jako samotné Cincinnati. Je jeho poslední žijící člen, má duši a je stejně živá jako já, upírským virem ji totiž infikovala matka, když ještě žila. Virus Ivy přetvořil ještě v matčině lůně a dal jí tak něco z obou světů, živého i mrtvého.

Kývla jsem na ni a ona ke mně zamířila. Muži u baru šťouchli jeden do druhého lokty a všichni se za ní otočili. Nevšímavě na ně koukla a já slyšela, jak si jeden povzdychl. „Jak to jde, Ivy?“ zeptala jsem se, když se usadila na lavici naproti.

Vinyl zaskřípal, jak se opřela o zeď, a podpatky kozaček si položila na okraj lavice, takže jí kolena trčela nad stůl. Byla o půl hlavy vyšší než já, ale kde já vypadala prostě vysoká, ona vyvolávala dojem štíhlé elegance. Měla nepatrně orientální vzhled, díky němuž působila tajuplně, což jen posilovalo mé přesvědčení, že většina modelek musí být upírky. A taky se jako modelka oblékala: na sobě měla střídmou koženou sukni a hedvábnou halenku, obě značkové upírské výroby. A samozřejmě černé. Hladká tmavá vlna vlasů zdůrazňovala její bledou pleť a oválný obličej. Ať už si s vlasy udělala cokoli, vždy vypadala exoticky. Já se mohla snažit celé hodiny a výsledek byl stále rudý a střapatý. Kvůli ní by pan Srostlé obočí nezastavil, na to vypadala příliš nóbl.

„Ahoj, Rachel,“ řekla. „Co děláš v Díře?“ Hlas měla hluboký a melodický a jemný jako hedvábí. „Myslela jsem, že budeš tenhle týden chytat rakovinu kůže na pobřeží,“ dodala. „Denon pořád zuří kvůli tomu psovi?“

Stydlivě jsem pokrčila rameny. „Ani ne.“ Popravdě šéfa málem trefil šlak. Byla jsem krůček od toho, aby ze mě udělal kancelářskou sílu.

„Prostě ses spletla.“ Ivy si líně opřela hlavu o zeď a odhalila dlouhý krk. Neměla na něm ani jizvičku. „To se může stát každému.“

Až na tebe, pomyslela jsem si kysele. „Jo?“ řekla jsem nahlas a přisunula k ní Bloody Mary. „No, dej mi vědět, pokud zahlédneš můj cíl.“ Zacinkala jsem talismany na želízkách a dotkla se jetele vyřezaného z dřeva olivovníku.

Štíhlými prsty obemknula sklenku, jako by ji hladila. Stejnými prsty by mi s trochou úsilí dokázala zlomit zápěstí. Podobné věci, už bez jakékoli námahy, zvládne až po smrti, pořád je ale silnější než já. Na jeden doušek vypila polovinu černého koktejlu. „Odkdy se IBA zajímá o leprikóny?“ zeptala se s pohledem upřeným na mé talismany.

„Od chvíle, kdy si na mě šéf zasedl.“

Pokrčila rameny, vyňala zpod halenky krucifix a provokativně si protáhla řetízek mezi zuby. Špičáky měla ostré jako kočka, ale o nic delší než já. Prodlouží se jí až po smrti. Odtrhla jsem od nich oči a soustředila se na kříž. Byl dlouhý asi jako moje ruka a nádherně tepaný ze stříbra. V poslední době ho začala nosit, aby podráždila matku. Nevycházely spolu.

Dotkla jsem se malinkého křížku na želízkách a přemýšlela o tom, že musí být těžké mít za matku nemrtvou. Setkala jsem se jen s hrstkou mrtvých upírů. Ti opravdu staří se drželi stranou a mladí obyčejně skončili propíchnutí kůlem, pokud se nenaučili diskrétnosti.

Mrtví upíří nemají žádné svědomí, jsou prostým ztělesněním instinktů. Společenskými pravidly se řídí jen proto, že je považují za hru. A mrtví upíři vědí o pravidlech všechno. Žijí jen proto, že je dodržují, a když je poruší, obyčejně zemřou nebo strašlivě trpí. Základním pravidlem je nevystavovat se slunci. Každý den musí pít krev, aby si zachovali zdravý rozum. Vystačí si s jakoukoli krví, ale vysávat ji ze živé oběti je jediná radost, která jim zůstala. A jsou také mocní, mají neuvěřitelnou sílu a výdrž a schopnost uzdravit se nadpřirozenou rychlostí. Je těžké je zničit, platí na ně jen tradiční useknutí hlavy nebo probodnutí srdce kůlem.

Vzdali se duše, aby se stali nesmrtelnými. Ale ztratili při tom svědomí. Nejstarší upíři tvrdí, že to je na tom právě to nejlepší: schopnost splnit si všechny tužby, aniž byste cítili vinu, když někdo zemře, aby vám poskytl potěšení nebo vás další den udržel při zdravém rozumu.

Ivy koluje v žilách upíří virus, ale má i duši, je chycena někde uprostřed, dokud nezemře a nestane se z ní skutečná nemrtvá. I když není tak mocná nebo nebezpečná jako mrtvý upír, schopnost pohybovat se na slunci a uctívat Boha bez bolesti jí všichni mrtví příbuzní závidí.

Kovová očka řetízku rytmicky cvakala o Ivyiny perlově bílé zuby a já ignorovala její smyslnost s nacvičeným sebeovládáním. Měla jsem ji radši, když svítilo slunce a ona se nechovala jako sexuální dravec.

Skřítek se vrátil a usadil se na umělých kytkách ve váze plné cigaretových nedopalků. „Dobrý bože,“ řekla Ivy a upustila kříž. „Skřítek? Denon musí zuřit.“

Jenksova křídla ztuhla uprostřed pohybu, pak se znovu rozkmitala. „Jdi se zvrátit, Tamwoodová!“ zavřískl. „Myslíš si snad, že jenom víly mají dobrý čich?“

Trhla jsem sebou, když mi Jenks dosedl těžce na náušnici. „Pro slečnu Rachel jen to nejlepší,“ řekla jsem suše. Ivy se zasmála a mně se naježily vlasy vzadu na krku. Scházela mi prestiž, která mě provázela, když jsem pracovala s Ivy, ale zároveň jsem z ní byla nervózní. „Můžu se vrátit později, pokud se bojíš, že bych mohla narušit tvůj úkol,“ dodala jsem.

„Ne,“ řekla. „To je v pohodě. Na záchodě mám dva špičáky. Nachytala jsem je při prodeji nelegálního zboží.“ S drinkem v ruce se přesunula na konec lavice, vstala, smyslně se protáhla a ze rtů jí uniklo téměř neslyšitelné zasténání. „Vypadají příliš chudě, než aby měli po ruce měňavý amulet,“ řekla, když skončila. „Ale pro jistotu jsem venku nechala svoji sovu. Pokud se pokusí uletět rozbitým oknem jako netopýři, stane se z nich žrádlo pro ptáky. Jen tu na ně čekám.“ Usrkla si a hnědýma očima mě sledovala přes okraj sklenice. „Pokud provedeš zátah brzy, mohly bychom se svézt do centra jedním taxíkem.“

V jejím hlase jsem zaslechl tichý náznak nebezpečí, proto jsem jen neutrálně kývla a nechala ji odejít. Prsty jsem si nervózně pohrávala s loknou rusých vlasů a rozhodla se, že než s ní tak pozdě nasednu do taxíku, napřed si ji dobře prohlédnu. Ivy možná nepotřebuje krev k přežití, ale bylo očividné, že po ní stále touží bez ohledu na slib abstinence.

Muži u baru si projevili navzájem soustrast, protože mi u loktu zůstaly už jen dva koktejly. Jenks se pořád pištivě rozčiloval. „Klid, Jenksi,“ řekla jsem a snažila se mu zabránit v tom, aby mi utrhl náušnici. „Skřítci jsou dobrá záloha. Víly nehnou bez svolení odborů ani prstem.“

„Taky sis toho všimla?“ zavrčel, neklidně třepotal křídly a zvířeným vánkem mě lechtal na uchu. „Kvůli jakési červy prolezlé básni, kterou ještě před Zvratem napsal nějaký ožralý špekoun, se považují za něco lepšího. Publicita, Rachel. To je všechno. Staré dobré namazané dlaně. Věděla jsi, že víly dostávají za stejnou práci víc než skřítci?“

„Jenksi?“ přerušila jsem ho a načechrala si vlasy na rameni. „Co se děje u baru?“

„A ta fotka!“ pokračoval a třásl mi náušnicí. „Viděla jsi ji? Ta, na které nějaký lidský spratek vtrhl na studentskou párty? Víly byly tak nachmelené, že si ani nevšimly, že tančí s člověkem. A stejně dostaly zaplaceno.“

„Klídek, Jenksi,“ řekla jsem napjatě. „Jak to vypadá u baru?“

Tichounce zafuněl a zatočil mi náušnicí. „Číslo jedna je osobní trenér,“ zabručel. „Číslo dvě opravuje klimatizace a číslo tři je novinář. Jsou to turisti. Všichni do jednoho.“

„A co kluk na pódiu?“ zašeptala jsem a dala si pozor, abych tím směrem nepohlédla. „Od IBA jsem získala jen letmý popis, protože náš cíl pravděpodobně změnil vzhled.“

„Náš cíl?“ řekl Jenks. Křídla mu přestala vířit a vztek v jeho hlase polevil.

Chytila jsem se toho. Možná prostě potřeboval, abych ho do celé věci zasvětila. „Co kdyby ses na něj podíval?“ zeptala jsem se, místo abych mu to přikázala. „Vypadá, že neví, kudy se do dud fouká.“

Jenks se krátce zasmál a v mnohem lepší náladě odbzučel. Nedoporučovalo se, aby se agent a záloha přátelili, ale k čertu s tím. Jenks se hned cítil líp a moje ucho možná přežije noc v jednom kuse.

Chlapi u baru se znovu začali pošťuchovat, když jsem ukazovákem přejela po okraji sklenky s Old Fashioned. Rozezpívala jsem ji a čekala. Nudila jsem se a trocha flirtování je dobrá pro duši.

Dovnitř vešla skupinka lidí a jejich hlasité pokřikování mi prozradilo, že déšť zesílil. Shlukli se na opačném konci baru, mluvili jeden přes druhého, natahovali se pro pití a dožadovali se pozornosti. Zadívala jsem se na ně a podle toho, jak se mi stáhly vnitřnosti, jsem poznala, že alespoň jeden je mrtvý upír. Všichni ale byli nalíčení jako gothi, takže se dalo jen těžko rozpoznat, kdo z nich to je.

Vsadila bych na tichého mladíka vzadu. Vypadal v tetované a piercingem zdobené skupině nejnormálněji a na sobě měl džíny a košili, ne provlhlou kůži. Muselo se mu vést dobře, když měl s sebou houf lidí se zjizvenými krky a vyhublými, anemickými těly. Ale zdáli se docela šťastní a spokojení a jejich semknutá skupina připomínala rodinu. Obzvláště mile se chovali k pěkné blondýnce, podpírali ji a snažili se ji přimět, aby snědla nějaké buráky. Unaveně se usmívala. Asi si ji dal k snídani.

Atraktivní muž se otočil, jako by ho upoutaly mé myšlenky. Posunul si brýle dolů a mně ochabla tvář, jak se mi přes jejich okraj zadíval do očí. Nadechla jsem se. I přes místnost jsem viděla kapičky deště na jeho řasách. Ovládla mě touha osušit je. Téměř jsem cítila vlhkost deště na prstech, jeho hebkost. Pohyboval rty, šeptal a mně se zdálo, jako bych jeho slova slyšela, ale nerozuměla jim, jako by vířila okolo mě a postrkovala mě vpřed.

S bušícím srdcem jsem na něj vědoucně pohlédla a zavrtěla hlavou. Zkroutil koutky úst v šarmantním úsměvu a odvrátil se.

Z plic mi unikl vzduch a já se přinutila odtrhnout od něj oči. Jo. Je to mrtvý upír. Živý upír by mě nedokázal takhle očarovat. Kdyby se opravdu snažil, neměla bych proti němu šanci. A proto jsou tu zákony, ne? Mrtví upíři smějí pít krev jen dobrovolným dárcům a až poté, co spolu podepíšou smlouvu, ale kdo pozná, jestli ji podepsali předtím, nebo až potom? Čarodějky, dlaci a jiní inderlanďané jsou vůči proměně v upíra imunní. Což je malá útěcha, když nad sebou upír ztratí kontrolu a rozerve vám hrdlo. Ale i to samozřejmě zakazují zákony.

Stále mě ovládal nepokoj, když jsem vzhlédla a zjistila jsem, že hudebník míří rovnou ke mně a oči mu horečnatě září. Hloupý skřítek. Nechal se chytit.

„Přišla sis mě poslechnout, krásko?“ řekl kluk, když se zastavil u mého stolu, a ze všech sil se snažil o to, aby jeho hlas zněl hluboce.

„Jmenuji se Sue, ne kráska,“ zalhala jsem a zadívala se za něj na Ivy. Smála se mi. Bezva. Tohle bude vypadat v kancelářském věstníku fakt úžasně.

„Poslala jsi víláka, aby mě okoukl,“ řekl a poslední slova téměř zazpíval.

„Je to skřítek, ne víla,“ řekla jsem. Buďto je hloupý normál, nebo chytrý inderlanďan předstírající hloupého normála. Vsadila bych na to první.

Rozevřel pěst a vypustil z ní Jenkse. Skřítek vrávoravě odlétl zpět na moji náušnici. Jedno křídlo měl ohnuté a sypal se z něj skřítkovský prášek, takže stůl a mé rameno nakrátko ozářily sluneční paprsky. Zavřela jsem oči, abych nabrala sílu. Budou mi to klást za vinu. Tím jsem si byla jistá.

Jenks se začal rozčilovat a já se zamyšleně zamračila. Pochybovala jsem, že jeho návrhy jsou vůbec anatomicky možné – ale aspoň jsem věděla, že kluk je normál.

„Pojď, ukážu ti dudy, které mám v dodávce,“ řekl. „Vsadím se, že bys je dokázala rozehrát.“

Vzhlédla jsem k němu stále rozechvělá návrhem mrtvého upíra. „Jdi pryč.“

„Já to někam dotáhnu, Zuzi,“ chvástal se. Můj nepřátelský výraz si vyložil jako pozvánku a posadil se. „Jakmile seženu prachy, zamířím na pobřeží. Mám kámoše v hudební branži. Zná chlápka a ten zná chlápka, co čistí bazén Janice Joplinové.“

„Jdi pryč,“ zopakovala jsem, ale on se jen opřel, zašklebil se a falsetem začal zpívat: „Zuzi-zu-zuzudio,“ a rukou přitom naprosto nerytmicky bušil do stolu.

Bylo to zahanbující. Určitě mi nikdo nebude zazlívat, když mu jednu vlepím. Ale ne, jsem poslušný vojáček potírající zločiny na normálech, i když si to nikdo kromě mě nemyslí. Usmála jsem se, předklonila se a ukázala mu výstřih. Upoutá to pozornost každého chlapa, i když nemáte zrovna co ukázat. Natáhla jsem se přes stůl, popadla ho za chlupy na hrudi a zakroutila. I to dokáže upoutat pozornost a je to mnohem uspokojivější.

Vyjeknutí, které ukončilo jeho zpěv, bylo třešničkou na dortu, tak sladké. „Zmiz,“ zašeptala jsem. Postrčila jsem k němu Old Fashioned a sevřela mu ochablé prsty okolo sklenice. „A zbav mě tohohle.“ Zatáhla jsem znovu za chlupy a on ještě víc vytřeštil oči. Pomalu jsem ho pustila, mladík se dal taktně na ústup a cestou vyšplíchal půlku koktejlu.

Od baru se ozvalo zavýsknutí. Otočila jsem se a uviděla, jak se na mě starý barman zubí. Dotkl se nosu a já kývla. „Pitomec,“ zabručela jsem. Neměl v Díře co dělat. Někdo by ho měl odtáhnout zpátky přes řeku, než si ublíží.

Zůstala přede mnou stát už jen jedna sklenice a já bych se vsadila, že se chlápci u baru sázeli o to, jestli ji vypiju, nebo ne. „V pohodě, Jenksi?“ zeptala jsem se, i když jsem znala odpověď.

„Ten zakrnělý trouba mě málem rozmáčkne, a ty se zeptáš, jestli jsem v pohodě?“ zavrčel. Jeho tenoučký hlásek mě pobavil a zvedla jsem obočí. „Skoro mi rozdrtil žebra. Jsem celý oslizlý. U Boha Všemohoucího, já smrdím. A podívej, co mi udělal s oblečením. Víš, jak je těžké dostat puch z hedvábí? Žena mě přinutí spát v truhlíku, pokud se takhle vrátím domů. Klidně si nech příplatek, Rache. Nestojíš za to!“

Jenks si nevšiml, že jsem přestala poslouchat. O křídle se ani nezmínil, takže jsem věděla, že bude v pořádku. Sesula jsem se do kóje a zuřila, protože teď už mi Jenks k ničemu nebude, když se z něj takhle sype prach. U Zvratu! Pokud se vrátím s prázdnýma rukama, do příštího jara mě nepověří ničím jiným než nepokoji za úplňku a stížnostmi na nefunkční čáry. Nebyla to moje vina.

Jenks nemohl létat, aniž by ho všichni viděli, proto jsem věděla, že klidně můžu jít domů. Když mu koupím houby Maitake, možná chlápkovi v účelových fondech neprozradí, jak si křídlo ohnul. Do pekel , pomyslela jsem si, proč si neužít? Poslední party předtím, než mi šéf přitluče koště na strom. Mohla bych se zastavit v nákupním centru, koupit si pěnu do koupele a nové jazzové cédéčko. Moje kariéra se řítila do hlubin, ale neznamenalo to, že bych si nemohla cestu užít.

S perverzním vzrušením jsem sebrala kabelku a Shirley Temple, vstala a zamířila k baru. Nenechávám věci nedokončené. Uchazeč číslo tři vstal, zazubil se a potřásl nohou, aby se upravil v kalhotách. Bože, pomoz mi. Mužští dokáží být tak odporní. Cítila jsem se unavená, rozčilená a hrubě nedoceněná. Věděla jsem, že ať už bych řekla cokoli, vzal by to jako narážku a následoval mě ven, proto jsem mu vylila koktejl na košili a šla dál.

Zazubila jsem se, když pobouřeně vykřikl, pak jsem se zamračila, když mě těžkou rukou chytil za rameno. Otočila jsem se, podřepla a vykopla. Podrazila jsem mu nohy a on dopadl s hlasitým zaduněním na dřevěnou podlahu. Všichni v baru zalapali po dechu a rozhostilo se ticho. Než si stačil uvědomit, že leží, posadila jsem se mu na hruď.

Moje krvavě rudé nehty se ostře vyjímaly, když jsem ho popadla pod krkem a naježila mu chlupy pod bradou. Vytřeštil oči. Cliff zůstal stát u dveří a s pažemi založenými na hrudi jen spokojeně přihlížel.

„Zatraceně, Rache,“ řekl Jenks a divoce se mi houpal na náušnici. „Kdo tě to naučil?“

„Táta,“ odpověděla jsem a naklonila se těsně nad muže. „Je mi to tak líto,“ vydechla jsem a vložila do hlasu silný přízvuk Díry. „Chceš si hrát, kotě?“ Oči mu naplnil strach, když si uvědomil, že jsem inderlanďanka a ne holka toužící po noci divokých hrátek a předstírání. Byl obyčejné koťátko. Nepředstavoval hrozbu a bylo snadné na něj zapomenout. Neublížila bych mu, ale to on nevěděl.

„Sladká matko Zvoněnky!“ vyjekl Jenks a odtrhl moji pozornost od fňukajícího člověka. „Cítíš to? Jetel.“

Povolila jsem stisk a muž se ode mě odplazil. Nešikovně se vyškrábal na nohy, odtáhl společníky do stínů a sypal ze sebe tiše kletby a nadávky, aby si zachoval tvář. „Jeden z barmanů?“ vydechla jsem, když jsem vstávala.

„Ta žena,“ řekl a já cítila, jak mě zalévá vzrušení.

Zvedla jsem oči a zadívala se na ni. Obdivuhodně vyplňovala upnutou černozelenou uniformu, působila zároveň znuděně i sběhle a sebevědomě se pohybovala za pultem. „Stárneš, Jenksi?“ zamumlala jsem a pokradmu jsem se snažila vytáhnout si kožené kalhoty z míst, kam se zařezaly. „Nemůže to být ona.“

„Jasně!“ vyštěkl. „Jako bys to ty poznala. Neposlouchej skřítka. Mohl bych teď být doma a sledovat telku. Ale nééééééé. Musím tady trčet s vyzáblinou se zakrnělou ženskou intuicí, která si myslí, že dokáže dělat moji práci líp než já. Je mi zima, mám hlad a skoro přelomené křídlo. Pokud mi praskne hlavní žíla, budu si ho muset nechat narůst celé znovu. Máš vůbec ponětí, jak dlouho to trvá?“

Rozhlédla jsem se po hospůdce a ulevilo se mi, když jsem zjistila, že se všichni vrátili zpátky ke svým rozhovorům. Ivy zmizela a pravděpodobně celý výstup propásla. Dobře. „Sklapni, Jenksi,“ zamumlala jsem. „Předstírej, že jsi ozdoba.“

Přitočila jsem se ke starému barmanovi. Když jsem se naklonila blíž, zakřenil se a odhalil velké mezery mezi zuby. Větrem ošlehaná tvář se mu pochvalně zvrásnila, jak upíral oči na všemožná místa, jen ne na můj obličej. „Dejte mi něco,“ vydechla jsem. „Něco sladkého. Něco, po čem mi bude moc dobře. Něco hustého a krémového a moc, moc špatného.“

„Budu potřebovat doklad, slečinko,“ opáčil stařík se silným irským přízvukem. „Nevypadáte dost stará na to, abyste se pustila máminy sukně.“

Jeho přízvuk byl falešný, ale můj úsměv nad jeho poklonou ne. „No jasně, zlato.“ Hrábla jsem do kabelky pro řidičák. Byla jsem ochotná hrát jeho hru, protože jsme si ji zjevně oba užívali. „Hopla!“ zachichotala jsem se, když mi kartička vyklouzla a spadla za pult. „Já hloupá!“

Vyhoupla jsem se na barovou stoličku, naklonila se napůl přes pult a nahlédla za něj. Se zadečkem ve vzduchu jsem nejen rozptýlila mužskou část osazenstva, ale získala i dokonalý výhled. Ano, když o tom zapřemýšlíte, bylo to ponižující, ale fungovalo to. Vzhlédla jsem. Stařík se zubil, protože si myslel, že ho okukuju, ale mě zajímala jen žena. Stála na krabici.

Byla skoro správné výšky, na správném místě a Jenks ji označil. Vypadala mladší, než jsem očekávala, ale když je vám sto padesát, naučíte se, jak si udržet dobrý vzhled. Jenks si odfrkl a připomněl mi samolibého komára. „Já ti to říkal.“

Posadila jsem se a barman mi vrátil kartu spolu se lžící a pitím Dead Man’s Float: kopečkem zmrzliny ve sklence Bailey’s. Mňam. Schovala jsem průkaz a škádlivě na něj mrkla. Aniž bych se dotkla sklenky, otočila jsem se, jako bych se chtěla podívat, kdo právě vešel. Srdce se mi rozbušilo a v konečcích prstů jsem cítila mravenčení. Nastal čas pustit se do práce.

Rychle jsem se rozhlédla kolem, abych se ujistila, že se nikdo nedívá, potom jsem sklenku převrhla. Obsah se rozlil a já zalapala po dechu. Moje rozrušení nebylo tak úplně předstírané, když jsem se vrhla vpřed, abych sklenku narovnala a zachránila alespoň zmrzlinu.

Lomcoval mnou adrenalin, když barmanka opětovala můj omluvný pohled blahosklonným. Tenhle pocit je lepší než šek, který jsem každý týden nacházela na stole. Ale věděla jsem, že pocit vyprchá stejně rychle, jako se objevil. Marnila jsem svým talentem. Na tohle nebyly potřeba ani žádné čáry.

Pokud mi IBA dokáže nabídnout jen tohle, pomyslela jsem si, měla bych se vykašlat na pravidelný plat a osamostatnit se. IBA neopouštěli agenti zrovna často, ale byl tu jeden precedent. Leon Bairn byl živoucí legendou – pak se stal nezávislým a zlikvidovaly ho špatně provedené čáry. Říkalo se, že IBA vyhlásila za jeho hlavu odměnu, protože porušil smlouvu, kterou s nimi uzavřel na třicet let. Ale to bylo před deseti lety. Agenti mizeli neustále vinou cílů, které byly buďto chytřejší, nebo měly prostě víc štěstí. Lidi vinili zabijáky IBA jen ze zlomyslnosti. Z IBA nikdo neodchází, protože plat je dobrý a pracovní doba krátká, to je všechno.

Jo , pomyslela jsem si a ignorovala tiché varování, které se mi táhlo hlavou. Smrt Leona Bairna zveličili. Nikdy se nic nedokázalo. A já měla pořád práci jen proto, že mě nemohli legálně propustit. Možná bych se měla osamostatnit. Nemohlo by to být horší než úkoly, které jsem dostávala teď. Určitě je potěší, když odejdu. Jasně , pomyslela jsem si s úsměvem. Rachel Morganová, soukromá agentka. Všechna práva vážně dodržena. Všechny křivdy upřímně potrestány.

Věděla jsem, že se zasněně usmívám, když žena sebrala ručník a úslužně utřela loužičku na pultu mezi mými lokty. Rychle jsem se nadechla. Levou rukou jsem ručník popadla a zamotala ji do něj. Pravou jsem sáhla dozadu, vytasila se s želízky a zacvakla jí je na zápěstí. V okamžení bylo po všem. Šokovaně zamrkala. Páni, já jsem dobrá.

Žena vytřeštila oči, když si uvědomila, co se stalo. „U plamenů zatracení!“ vyjekla a její irský přízvuk zněl velmi elegantně. Nepředstírala ho. „Co to, k čertu, děláte?“

Adrenalin se proměnil v popel, já si povzdychla a zadívala se na osamělý kopeček zmrzliny, což bylo to jediné, co z mého pití zůstalo. „Inderlandská bezpečnostní agentura,“ řekla jsem a plácla průkazem na bar. Vzrušení bylo pryč. „Jste obviněna z vyčarování duhy s úmyslem nesprávně vyúčtovat příjem pocházející z řečené duhy, z opomenutí vyplnit příslušnou žádost o řečenou duhu, z opomenutí oznámit Duhovému úřadu, kde řečená duha končí…“

„To je lež!“ zaječela žena, když se začala v poutech scvrkávat. Očima těkala divoce po baru a všechna pozornost se soustředila na ni. „Všechno je to lež! Hrnec zlata jsem našla legálně.“

„Máte právo držet hubu,“ improvizovala jsem a vyškrábla lžičkou zmrzlinu ze sklenky. Byla studená a stopa alkoholu byla chabou náhradou za vytrácející se teplo adrenalinu. „Pokud se svého práva vzdáte, zavřu vám ji sama.“

Barman praštil dlaní do pultu. „Cliffe!“ zařval a jeho irský přízvuk byl tentam. „Pověs do okna oznámení, že hledáme výpomoc. Pak pojď sem a pomoz mi.“

„Jo, šéfe,“ křikl Cliff a jeho tón napovídal, že ho absolutně nezajímá, co se děje.

Odložila jsem lžíci, chytila leprikónku a vytáhla ji zpoza pultu, než se mohla ještě zmenšit. Srážela se, jak talismany na želízcích přebíjely slabší velikostní čáry. „Máte právo na advokáta,“ řekla jsem a schovala průkaz. „Pokud si ho nemůžete dovolit, máte smůlu.“

„Nemůžete mě zatknout!“ hrozila leprikónka, vzpouzela se a dav zatím nadšeně kibicoval. „Ocelové kroužky mě neudrží. Už jsem utekla králům, sultánům i odporným malým spratkům se síťkami!“

Natáčela jsem si deštěm zvlhlé vlasy na prst, zatímco ona se vzpírala a bojovala a pomalu jí docházelo, že je doopravdy chycená. Želízka se zmenšovala spolu s ní a držela ji v zajetí. „Hnedka se osvobodím, už za okamžíček,“ prohlašovala zadýchaně, pak se přestala vzpouzet a zadívala se na zápěstí. „Ach, pro lásku svatého Petra.“ Ramena jí poklesla, jak těkala očima po žlutém měsíci, zeleném jeteli, růžovém srdci a oranžové hvězdě, které zdobily želízka. „Ať ti samotný pekelný pes ojede nohu. Kdo se prokecnul o talismanech?“ Potom se zadívala pozorněji. „Chytilas mě se čtyřmi? Se čtyřmi? Myslela jsem, že ty staré už nefungují.“

„Možná jsem staromódní,“ řekla jsem své sklence, „ale když něco funguje, držím se toho.“

Ivy prošla okolo mě a před sebou vedla dva černě oděné upíry, kteří i ve své temné mizérii působili elegantně. Jednomu se pod okem sbírala modřina, druhý kulhal. Ivy se k upírům, kteří pásli po nezletilých, nechovala něžně. Vzpomněla jsem si na volání mrtvého upíra u baru a pochopila jsem proč. Šestnáctileté dítě s něčím takovým bojovat nemohlo. Nechtělo by s tím bojovat.

„Hej, Rachel,“ řekla Ivy vesele. Měla už po práci, takže vypadala skoro lidsky. „Jedu do centra. Chceš se podělit o taxík?“

Znovu jsem zapřemýšlela o IBA a zvážila na jedné straně riziko, že skončím jako hladovějící soukromé očko, na druhé straně pravděpodobnost, že po zbytek života budu honit malé zlodějíčky a prodejce ilegálních talismanů. IBA na mě nevypíše odměnu. Ne, Denon pukne radostí, až bude moct roztrhat moji smlouvu. Kancelář v Cincinnati jsem si nemohla dovolit, ale v Díře možná ano. Ivy tu tráví spoustu času. Určitě bude vědět, kde bych mohla najít něco levného. „Jo,“ řekla jsem a všimla si, že její oči jsou pěkně a normálně hnědé. „Chci se tě na něco zeptat.“

Kývla a postrčila vězně před sebou. Dav ucouvl a zdálo se, jako by moře černého oblečení polykalo světlo. Mrtvý upír na okraji davu mi uctivě pokývl, jako by chtěl říct „dobrá práce“, a já v návalu emocí, které ve mně budily dojem, jako bych byla sjetá, kývla zpátky.

„Byla jsi úžasná, Rachel,“ ozval se Jenks a já se usmála. Něco podobného jsem už strašně dlouho neslyšela.

„Díky,“ řekla jsem a v zrcadle nad barem jsem ho zahlédla na své náušnici. Odsunula jsem stranou sklenici, sáhla pro peněženku a můj úsměv se ještě rozšířil, když mi barman naznačil, že pití je na účet podniku. Zahřálo mě něco víc než alkohol. Sklouzla jsem ze stoličky a postavila leprikónku na nohy. V mysli už jsem viděla dveře, na kterých stálo zlatým písmem uvedené moje jméno. Svoboda.

„Ne! Počkat!“ křičela leprikónka, když jsem sebrala kabelku a začala ji vléct ke dveřím. „Přání! Tři přání. Dobře? Když mě pustíš, splním ti tři přání.“

Vystrčila jsem ji před sebou do teplého deště. Ivy už mezitím chytila taxík a vězně zavřela do kufru, aby uvnitř bylo víc místa pro nás ostatní. Přijmout přání od kriminálníka představovalo jistý způsob, jak se ocitnout na nesprávné straně koštěte, ale jen když vás nachytají.

„Přání?“ řekla jsem a pomohla leprikónce na zadní sedadlo. „Fajn, promluvme si.“

2

„Cos říkala?“ zeptala jsem se a napůl se otočila na předním sedadle, abych viděla na Ivy. Bezmocně na mě zezadu gestikulovala. Špatné stěrače a dobrá hudba spolu bojovaly v bizarní směsce kvílící kytary a gumy škrtající po skle. Z reproduktorů vřískal „Rebel Yell“. S tím jsem nemohla soupeřit. Jenksova věrohodná imitace Billyho Idola s havajskou tanečnicí na přístrojové desce taky nepomáhala. „Můžu to ztišit?“ zeptala jsem se řidiče.

„Nedotýkat! Nedotýkat!“ zvolal s podivným přízvukem. Možná pocházel odněkud z evropských lesů? Podle slabého pižmového zápachu jsem poznala, že je dlak. Natáhla jsem se po rádiu, on ale zvedl chlupatou ruku z volantu a pleskl mě.

Taxík vybočil z jízdního pruhu. Po přístrojové desce sklouzly řidičovy talismany, podle vzhledu byly všechny prošlé, a vysypaly se mi do klína a na podlahu. Do oka mě praštil česnek visící na zpětném zrcátku. Zalkla jsem se, protože jeho silný pach zápasil s vůní papírového stromku pověšeného hned vedle.

„Zlá holka,“ pokáral mě a vrátil se zpět do jízdního pruhu, čímž mě hodil na sebe.

„Když budu hodná,“ zavrčela jsem a přesunula se zpátky na sedadlo, „dovolíte mi ztišit tu hudbu?“

Řidič se zakřenil. Chyběl mu zub. Kdyby bylo po mém, vyrazila bych mu pár dalších. „Jo,“ řekl. „Oni teď stejně mluvit.“ Hudba zmlkla a nahradil ji drmolící hlasatel, který ječel ještě hlasitěji.

„Dobrý bože,“ zamumlala jsem a ztlumila rádio. Knoflík byl celý umaštěný a já ohrnula rty. Zadívala jsem se na své prsty a utřela si je do amuletů v klíně. Na nic jiného se stejně nehodily. Zničila je sůl, která na nich ulpěla z toho, jak se jich řidič příliš často dotýkal. Střelila jsem po něm bolestným pohledem, pak jsem talismany nacpala do otlučeného držáku na pití.

Otočila jsem se k Ivy rozvalené vzadu. Jednou rukou držela svoji sovu, aby nevypadla ze zadního okýnka, jak jsme se kodrcali po silnici, druhou se zapřela o opěradlo za sebou. Kolemjedoucí auta a občasné fungující osvětlení vykreslovaly její černou postavu. Tmavýma očima se bez mrkání zadívala do mých, pak se odvrátila a hleděla z okna ven do noci. Kůže mě štípala z ovzduší prastaré tragédie, které ji obklopovalo. Nesnažila se vyvolat auru – byla prostě sama sebou – přesto mě z ní mrazilo. Copak se nikdy neusmívá?

Moje vězeňkyně se vmáčkla do druhého kouta, tak daleko od Ivy, jak jen to šlo. Zelené botky leprikónky sotva dosáhly na okraj sedadla a vypadala tak jako jedna z panenek, které prodávají v televizi. Jen tři splátky ve výši $49.95 za tuto detailně vyvedenou podobiznu Barmanky Becky. Hodnota podobných panenek se časem znásobila až čtyřikrát! Téhle panence ale zářila z očí lstivost. Lišácky jsem kývla a Ivy po mně střelila podezíravým pohledem.

Najeli jsme do hluboké díry, sova bolestivě zahoukala a roztáhla křídla, aby udržela rovnováhu. Ale byla to poslední nerovnost. Přejeli jsme řeku a ocitli se v Ohiu. Tady byla silnice hladká jako sklo a taxikář zpomalil, protože si očividně vzpomněl, k čemu je dopravní značení.

Ivy sundala ruku ze sovy a prohrábla si dlouhé vlasy. „Řekla jsem: ‚Ještě nikdy jsi nepřijala moji nabídku podělit se o taxík.‘ Co se děje?“

„No jo.“ Položila jsem si paži na opěradlo. „Nevíš náhodou, kde bych si mohla najmout levný byt? Možná v Díře?“

Ivy se ke mně otočila a dokonalý ovál její tváře vypadal v záři pouličního osvětlení bledý. Teď už byly lampy na každém rohu, takže tu bylo jasno skoro jako ve dne. Paranoidní normálové. Ne že bych se jim divila. „Chceš se přestěhovat do Díry?“ zeptala se a na tváři se jí usadil zmatený výraz.

Nemohla jsem si pomoct a musela se usmát. „Ne. Chci dát výpověď.“

To upoutalo její pozornost. Poznala jsem to podle toho, že mrkla. Jenks přestal tancovat s figurkou na přístrojové desce a jen zíral. „Nemůžeš porušit smlouvu s IBA,“ řekla Ivy. Pohlédla na leprikónku, která se na ni zazubila. „Přece nechceš…“

„Já? A porušit zákon?“ řekla jsem zlehka. „Jsem příliš dobrá, než abych se musela uchýlit k něčemu takovému. Ale co můžu dělat, když to není ta správná leprikónka?“ dodala jsem a necítila se ani trochu provinile. IBA dala jasně najevo, že už moje služby nepotřebuje. Co s tím? Převalit se na záda, odhalit břicho a políbit někomu, hm, čenich?

„Papíry,“ ozval se taxikář a hlas měl najednou příjemný jako silnice, po které nyní jel, jak změnil přízvuk i chování, aby získal na této straně řeky co nejlépe zaplaceno. „Ztraťte papíry. To se stává pořád. Myslím, že tady někde mám doznání Rynna Cormela z doby, kdy táta vozil právníky z karantény k soudu během Zvratu.“

„Jo.“ Kývla jsem a usmála se. „Špatné jméno na špatném formuláři. Ať mi to někdo dokáže.“

Ivy zírala bez mrkání. „Leon Bairn nevybuchl sám od sebe, Rachel.“

Zafuněla jsem. Odmítala jsem věřit drbům. Byly to obyčejné historky, které měly zajistit, aby agenti IBA nerušili smlouvy, jakmile je agentura naučí vše potřebné. „Stalo se to před deseti lety,“ řekla jsem. „A IBA s tím neměla nic společného. Nezabijí mě jen proto, že zruším smlouvu. Chtějí, abych odešla.“ Zamračila jsem se. „A kromě toho, i smrt by byla zábavnější než to, co dělám teď.“

Ivy se naklonila blíž a já odmítla couvnout. „Říká se, že trvalo tři dny, než z něj našli dost na to, aby naplnili krabici od bot,“ řekla. „Poslední zbytky seškrábali ze stropu verandy.“

„Co mám podle tebe dělat?“ opáčila jsem a odtáhla paži. „Už celé měsíce jsem nedostala pořádný úkol. Podívej se na tohle.“ Ukázala jsem na leprikónku. „Daňový únik. Je to urážka.“

Malá žena ztuhla. „No promiň!“

Jenks nechal novou přítelkyni být a usadil se na zadním okraji střechy taxikářova klobouku. „Jo,“ řekl. „Rachel se bude ohánět koštětem, pokud budu muset na nemocenskou.“

Trhaně pohnul zraněným křídlem a já se na něj bolestivě usmála. „Maitake?“ řekla jsem.

„Aspoň deset deka,“ prohlásil a já to v duchu ihned zdvojnásobila. Na skřítka byl fajn.

Ivy se zamračila a dotkla se krucifixu. „Existuje důvod, proč se nikdo nesnaží ze smlouvy vyvázat. Poslední osobu, která se o to pokusila, nasála turbína.“

Zatnula jsem zuby a otočila se k čelnímu sklu. Pamatovala jsem si to. Došlo k tomu skoro před rokem. Kdyby už upír nebyl mrtvý, zabilo by ho to. Každým dnem se měl vrátit do práce. „Nežádám tě o svolení,“ řekla jsem. „Jen se ptám, jestli neznáš nějaké místo s levným nájmem.“ Ivy mlčela a já se otočila, abych se na ni podívala. „Mám úspory. Mohla bych si otevřít vlastní podnik, pomáhat těm, kdo to potřebují…“

„Ach, pro lásku ke krvi,“ přerušila mě Ivy. „Možná by tě nechali jít, kdyby sis chtěla zařídit krámek s talismany. Ale vlastní agenturu?“ Zavrtěla hlavou a černé vlasy se jí rozlétly. „Nejsem tvoje matka, ale pokud to uděláš, jsi mrtvá. Jenksi? Pověz jí, že je mrtvá.“

Jenks vážně přitakal a já se zprudka otočila a zadívala se ven z okna. Připadala jsem si jako pitomec, že jsem ji vůbec žádala o pomoc. Taxikář taky kýval hlavou. „Mrtvá,“ řekl. „Mrtvá, mrtvá, mrtvá.“

Bylo to čím dál lepší. Díky Jenksovi a řidiči taxíku se celé město dozví o mém plánu ještě dřív, než podám výpověď. „To je jedno. Už o tom nechci dál mluvit,“ zamručela jsem.

Ivy položila paži na opěradlo sedadla. „Nenapadlo tě, že je to past? Všichni vědí, že se leprikóni snaží vždycky vykoupit. Pokud tě nachytají, je s tebou amen.“

„Jo,“ řekla jsem. „Napadlo mě to.“ Nenapadlo, ale to jsem jí nemínila vykládat. „Moje první přání bude, aby mě nenachytali.“

„To chce každý,“ řekla leprikónka lstivě. „Je to tvé první přání?“ Popadl mě vztek, proto jsem kývla. Leprikónka se zazubila, až se jí ve tvářích objevily dolíčky. Byla už napůl doma.

„Podívej,“ řekla jsem Ivy. „Nepotřebuji tvoji pomoc. Díky za nic.“ Prohrabala jsem kabelku a vytáhla peněženku. „Vysaďte mě tady,“ řekla jsem taxikáři. „Chci si dát kafe. Jenksi? Ivy tě odveze zpátky do kanceláře. Uděláš to pro mě, Ivy? Kvůli starým dobrý časům?“

„Rachel,“ protestovala. „Ty mě neposloucháš.“

Taxikář opatrně vyhodil blinkr a zastavil. „Kryj si záda, Šťabajzno.“

Vystoupila jsem, trhnutím otevřela zadní dveře a vytáhla leprikónku ven za uniformu. Želízka úplně přebila velikostní čáry. Vypadala teď asi jako buclaté dvouleté dítě. „Tady,“ řekla jsem a hodila na zadní sedadlo dvacetidolarovku. „To by mělo pokrýt moji část.“

„Pořád prší!“ kvílela leprikónka.

„Sklapni.“ Bušily do mě dešťové kapky, ničily mi účes a lepily mi pramínky vlasů ke krku. Zabouchla jsem dveře, zrovna když se Ivy naklonila blíž, aby něco řekla. Neměla jsem co ztratit. Můj život byl hromádkou magického hnoje a já z něj nemohla udělat ani kompost.

„Ale já moknu,“ stěžovala si leprikónka.

„Chceš zpátky do auta?“ zeptala jsem se. Můj hlas zněl klidně, ale uvnitř jsem zuřila. „Pokud chceš, můžeme na celou věc zapomenout. Jsem si jistá, že se Ivy postará o tvoje papíry. Dvě zatčení za jednu noc. Určitě dostane příplatek.“

„Ne,“ odpověděla tenoučkým, pokorným hlasem.

Rozčileně jsem se zadívala přes ulici na Starbucks. Sloužil nadutým frňákům, kteří vyžadovali šedesát různých způsobů, jak uvařit kávu, aby nebyli spokojeni ani s jedním. Na téhle straně řeky bude kavárna tak pozdě v noci pravděpodobně prázdná. Dokonalé místo na trucování a přemýšlení. Odvlekla jsem leprikónku ke dveřím a podle různých letáků a reklam z dob ještě před Zvratem jsem se snažila uhádnout, kolik tu asi stojí hrnek kafe.

„Rachel, počkej.“ Ivy stáhla okýnko a já slyšela, že taxikář znovu pustil hudbu na plné pecky. Stingova „A Thousand Years“. Skoro jsem se vrátila zpátky do auta.

Trhla jsem dveřmi kavárny a rozzlobeně vycenila zuby, když zvonky nad dveřmi vesele zacinkaly. „Kafe. Černé. A dětskou židli,“ obořila jsem se na kluka za pultem a s leprikónkou v závěsu jsem odkráčela do nejtmavšího kouta. Do pekel se vším. Kluk vypadal v červenobíle pruhované čepičce a s dokonale zastřiženými vlasy jako bezúhonný človíček. Možná student. Taky jsem mohla jít na univerzitu namísto vyšší střední. Aspoň na semestr či dva. Přijali mě.

Kóje byla pohodlná a měkká. Stůl zdobil skutečný ubrus. A boty se mi nelepily k podlaze, což bylo rozhodně plus. Kluk na mě povýšeně hleděl, a tak jsem si zula boty a posadila se do tureckého sedu, jen abych ho vytočila. Pořád jsem byla oblečená jako šlapka. Asi přemýšlel, jestli má zavolat IBA nebo její lidský protějšek, FIK. To bych se nasmála.

Moje propustka z IBA stála na sedadle naproti mně a neklidně přešlapovala. „Můžu dostat laté?“ kňourala.

„Ne.“

Dveře zacinkaly a dovnitř vpochodovala Ivy se sovou na paži. Pták jí drápy svíral silný chránič na předloktí. Jenks jí seděl na druhém rameni, tak daleko od sovy, jak jen mohl. Ztuhla jsem a obrátila se k obrázku nad stolem, který ukazoval hromadu dětí oblečených jako kompot. Asi to mělo vypadat roztomile, ale mě při tom pohledu přepadl hlad.

„Rachel. Musím s tebou mluvit.“

To bylo na juniora za pultem příliš. „Promiňte, madam,“ zavolal dokonalým hlasem. „Sem zvířata nesmí. Vaše sova musí zůstat venku.“

Madam? pomyslela jsem si a snažila se hystericky nerozesmát.

Zbledl, když na něj Ivy pohlédla. Zavrávoral a málem upadl, jak poslepu ucouvl. Obrátila proti němu auru. To nebylo dobré.

Ivy upřela pohled na mě. Prudce jsem vydechla a odsunula se do zadní části kóje. Černé dravčí oči mě připíchly k vinylové lavici. Žaludek se mi stáhl syrovým hladem a prsty se mi křečovitě sevřely.

Její spoutané napětí působilo omamně. Nedokázala jsem od ní odtrhnout oči. V ničem se nepodobalo jemné otázce, kterou mi položil mrtvý upír v hospůdce U krve a kvasu. Tady šlo o vztek a dominanci. Díkybohu, že se nezlobí na mě, ale na juniora za pultem.

A opravdu, jakmile spatřila můj výraz, vztek v jejích očích pohasl. Zorničky se jí stáhly a očím se vrátila obvyklá hnědá barva. Během vteřiny se moc, kterou vyzařovala, vytratila a vrátila se zpátky do hlubin pekla, odkud ji vytáhla. Muselo to být peklo. Tak syrová dominance nemohla pocházet z čar. Znovu mě popadla zlost. Když se budu zlobit, nebudu se bát, že?

Už tomu byly roky, co na mě Ivy použila auru. Naposledy to udělala, když jsme se dohadovaly, jak zatknout upíra s nízkou krví, který čelil podezření, že svádí nezletilé dívky k tomu, aby s ním hrály nějakou pitomou RPG hru. Uspala jsem ji talismanem, na nehty jí rudým lakem napsala slovo „idiot“, přivázala ji k židli a teprve pak jsem ji probudila. Od té doby se chovala jako dokonalá, i když chladná přítelkyně. Myslím, že ocenila, že jsem o tom nikomu neřekla.

Junior si odkašlal. „Vy… ach… nemůžete zůstat, pokud si něco neobjednáte, madam?“ nadhodil chabě.

Má odvahu, pomyslela jsem si. Musí být inderlanďan.

„Pomerančový džus,“ řekla Ivy hlasitě, dál ale stála přede mnou. „Bez dužiny.“

Překvapeně jsem vzhlédla. „Pomerančový džus?“ Pak jsem se zamračila. „Podívej,“ řekla jsem, rozevřela ruce, které jsem zatínala v pěst, a hrubě si přitáhla kabelku s talismany na klín. „Nezajímá mě, jestli z Leona Bairna zůstal jenom flek na chodníku. Dávám výpověď. A nic, co řekneš, mě nepřinutí změnit názor.“

Ivy přešlápla. Její neklid zchladil poslední zbytky mého vzteku. Ivy si dělá starosti? To jsem ještě nezažila.

„Chci jít s tebou,“ řekla nakonec.

Na okamžik jsem dokázala jen zírat. „Cože?“ vypravila jsem ze sebe nakonec.

S afektovanou nenuceností si sedla naproti mně a sovu posadila tak, aby mohla dohlížet na leprikónku. S hlasitým trhavým zvukem si rozepnula popruhy na chrániči a odložila ho na lavici vedle sebe. Jenks si vyskočil na stůl, kulil oči a pro jednou držel jazyk za zuby. Junior přinesl dětskou židli a naše pití. Mlčely jsme, dokud všechno roztřesenýma rukama nepostavil a nezmizel v zadní místnosti.

Můj hrnek byl otlučený a jen z poloviny plný. Pohrávala jsem si s myšlenkou, že bych se sem vrátila a přilepila pod stůl talisman, který by do vzdálenosti jednoho metru od stolu nechával kysnout všechno mléko, ale pak jsem si řekla, že se musím vypořádat s důležitějšími věcmi. Jako třeba proč se Ivy chystá spláchnout svoji zářnou kariéru do příslovečného záchodu.

„Proč?“ zeptala jsem se šokovaně. „Šéf tě miluje. Můžeš si vybírat úkoly. Loni jsi dostala placenou dovolenou.“

Ivy hleděla na obrázek na stěně a vyhýbala se mému pohledu. „No a?“

„Byly to čtyři týdny! Zajela sis na Aljašku a viděla půlnoční slunce!“

Svraštila tenké černé obočí a načechrala sově peří. „Budu platit půlku nájmu, půlku vybavení, půlku všeho. Druhou půlku si vezmeš na starost ty. Každá bude mít vlastní klienty. Když bude potřeba, vypomůžeme si. Stejně jako doposud.“

Opřela jsem se, ale mé trucovité gesto vyznělo naprázdno, protože jsem zapadla do pohodlného polstrování. „Proč?“ zeptala jsem se znovu.

Nechala sovu být. „V tom, co dělám, jsem moc dobrá,“ řekla, ale nebyla to odpověď. Do hlasu se jí vkradla zranitelnost. „Nestáhnu tě ke dnu, Rachel. Žádný upír se neodváží proti mně zakročit. Můžu rozšířit svoji ochranu na tebe. Budu tě chránit před upírskými nájemnými vrahy, dokud nedáš dohromady dost peněz na to, aby ses vyplatila ze smlouvy. S mými konexemi a tvými čáry dokážeme přežít dost dlouho na to, aby IBA odvolala odměnu, kterou na nás vypíše. Ale chci přání.“

„Na naše hlavy není vypsaná žádná odměna,“ namítla jsem rychle.

„Rachel…“ řekla tiše. Její hnědé oči ustaraně zjihly, což mě polekalo. „Rachel, vypíšou ji.“ Naklonila se tak blízko, až jsem musela bojovat s nutkáním ucuknout. Mělce jsem se nadechla a snažila se z ní vycítit pach krve, ale voněla jen džusem. Mýlila se. IBA na mě nevypíše odměnu. Chtějí, abych odešla. To ona by si měla dělat starosti.

„Já taky,“ řekl Jenks najednou. Posadil se na okraj mého hrnku. Z ohnutého křídla se mu sypal třpytivý prášek a vytvářel na hladině olejovitý film. „Chci, abyste mě přibraly. A chci přání. Dám u IBA výpověď a budu vám oběma dělat zálohu. Budete ji potřebovat. Rache, tobě připadnou čtyři hodiny před půlnocí, Ivy čtyři hodiny po půlnoci, anebo jak se dohodnete. Dostanu každý čtvrtý den volno, sedm dnů placené dovolené a přání. A dovolíte, abych s rodinou žil ve zdi kanceláře. Budeme se chovat tiše. Plat budu mít stejný jako teď a zaplaceno dostanu každé dva týdny.“

Ivy kývla a usrkla si džusu. „To zní dobře. Co myslíš?“

Poklesla mi čelist. Nemohla jsem uvěřit tomu, co slyším. „Nemůžu vám dát svoje přání.“

Leprikónka pokývala hlavou. „Ano, můžeš.“

„Ne,“ řekla jsem netrpělivě. „Chci říct, že je potřebuji.“ Žaludek se mi ustaraně stáhl při pomyšlení, že by Ivy mohla mít pravdu. „Už jsem jedno použila, aby mě nechytili,“ řekla jsem. „Pro začátek potřebuji přání na to, abych se vyvázala ze smlouvy.“

„Och,“ vykoktala leprikónka. „S písemnými věcmi nic nezmůžu.“

Jenks si výsměšně odfrkl. „Tak dobrá nejsi, co?“

„Sklapni… brouku!“ vyštěkla a tváře jí zrudly.

„Ty sklapni, lišejníku!“ zavrčel.

Tohle nemůže být pravda, pomyslela jsem si. Chtěla jsem dát prostě výpověď a ne rozpoutat povstání. „Nemůžete to myslet vážně,“ řekla jsem. „Ivy, přiznej, že se konečně projevil tvůj zvrácený smysl pro humor.“

Hleděla mi zpříma do očí. Nikdy nedokážu říct, co si upír myslí. „Poprvé ve své kariéře se vrátím s prázdnýma rukama,“ řekla. „Nechala jsem je jít.“ Mávla rukou. „Otevřela jsem kufr a nechala je běžet. Porušila jsem předpisy.“ Přes rty jí přelétl úsměv. „Zní to dostatečně vážně?“

„Najdi si vlastního leprikóna,“ řekla jsem a natáhla se po šálku. Na poslední chvíli jsem se ale zarazila, protože na okraji pořád seděl Jenks.

Zasmála se. Byl to ledový smích a tentokrát jsem se zachvěla. „Vybírám si vlastní úkoly,“ řekla. „Co myslíš, že by se stalo, kdybych se vydala po stopě leprikóna, chytila ho a pokusila se odejít z IBA?“

Leprikónka naproti mně si povzdychla. „Tady by žádné přání nepomohlo,“ řekla. „Už tak bude těžké zařídit, aby celá tahle věc vypadala jako náhoda.“

„A ty, Jenksi?“ zeptala jsem se a hlas se mi zlomil.

Jenks pokrčil rameny. „Chci přání. Můžu tak získat něco, co mi IBA nikdy nedá. Chci být sterilní, aby mě neopustila žena.“ Kolébavě odlétl k leprikónce. „Anebo nezvládneš ani tohle, zelenáči?“ posmíval se, doširoka se rozkročil a ruce si založil v bok.

„Brouku,“ zabručela a moje talismany zacinkaly, jak se ho pokusila rozmáčknout. Jenksova křídla zrudla vzteky a mě napadlo, jestli prášek, který se z něj sype, může vzplát.

„Sterilitu?“ zeptala jsem se a snažila se udržet nit rozhovoru.

Ukázal leprikónce prostředník a odkráčel po stole ke mně. „Jo. Víš, kolik už mám spratků?“

Dokonce i Ivy vypadala překvapeně. „Kvůli tomu chceš riskovat život?“ zeptala se.

Jenks se zvonivě zasmál. „Kdo řekl, že budu riskovat život? IBA nezajímá, jestli odejdu. Skřítci neuzavírají smlouvy. Na to příliš rychle umíráme. Jsem agent na volné noze. Vždycky jsem byl.“ Zazubil se a na takového prcka vypadal až příliš mazaně. „Vždycky budu. A myslím, že když budu hlídat jenom vás dvě, požiju si o trochu déle.“

Otočila jsem se k Ivy. „Vím, že ty jsi smlouvu podepsala. Milují tě. Pokud by se tu někdo měl obávat o život, jsi to ty, ne já. Proč chceš riskovat kvůli… kvůli…“ zaváhala jsem. „Kvůli ničemu? Jaké přání stojí za tohle?“

Ivyina tvář ztuhla. Padl na ni náznak temného stínu. „Nemusím ti to říct.“

„Nejsem hloupá,“ řekla jsem a snažila se skrýt znepokojení. „Jak můžu vědět, že zase nezačneš praktikovat?“

Očividně jsem ji urazila, protože na mě hleděla, dokud jsem nesklopila oči. Zamrazilo mě do morku kostí. Tohle, pomyslela jsem si, je fakt špatný nápad. „Nejsem praktikující upír,“ řekla nakonec. „Už ne. Už nikdy víc.“

Přinutila jsem se spustit ruku, protože jsem si uvědomila, že si pohrávám s vlasy. Její slova mě zrovna neuklidnila. Sklenici měla z poloviny prázdnou a já si teprve teď vzpomněla, že jsem ji viděla pít.

„Partneři?“ řekla Ivy a napřáhla ruku přes stůl.

Partnerka Ivy? A Jenkse? Ivy je nejlepší agentka, jakou IBA má. Bylo nesmírně lichotivé, že se mnou chce pracovat natrvalo, ale zároveň mě to znepokojilo. Ale koneckonců jsem s ní nemusela žít. Pomalu jsem natáhla ruku a stiskla její. Moje dokonale tvarované rudé nehty vypadaly vedle těch jejích nenalakovaných křiklavě. Všechna má přání byla ta tam. Ale stejně bych je promrhala. „Partneři,“ řekla jsem a trochu se zachvěla nad chladem Ivyiny kůže.

„Bezva!“ zavýskl Jenks, vzlétl a posadil se na naše sepnuté ruce. Jeho prášek jako by rozehřál Ivyin dotyk. „Partneři!“

3

„Dobrý bože,“ zasténala jsem tiše. „Ať se nepozvracím. Ne tady.“ Zavřela jsem oči a doufala, že až je otevřu, světlo už nebude tolik bolet. Byla jsem ve své kóji na dvacátém pátém podlaží věže IBA. Okny dovnitř pronikalo slunce, ke mně ale nedosáhlo, protože jsem se nacházela téměř ve středu bludiště. Někdo přinesl koblihy a z vůně polevy se mi zvedal žaludek. Chtěla jsem se prostě vrátit domů a spát.

Otevřela jsem horní zásuvku a zašmátrala po amuletu proti bolesti, pak jsem ale zjistila, že už jsem je všechny spotřebovala, a zasténala jsem. Čelem jsem uhodila do hrany kovového stolu a přes závěs kudrnatých vlasů jsem se zadívala na kotníkové boty, které mi vykukovaly zpod džínů. S ohledem na to, že jsem se chystala dát výpověď, jsem si na sebe vzala něco konzervativního: červenou plátěnou košili a kalhoty. Prozatím jsem ztratila zájem o upnutou kůži.

Včerejší noc byla omyl. Musela jsem se pořádně opít, abych zhloupla a dala svá zbývající přání Ivy a Jenksovi. Opravdu jsem na ta poslední dvě spoléhala. Každý, kdo ví něco o přáních, ví také to, že si jich nemůžete přát víc. A stejně tak si nemůže přát být bohatý. Peníze se prostě neobjeví. Musí se odněkud vzít, a pokud si nepřejete, aby vás nechytili, pokaždé vás dostanou za krádež.

Přání jsou lišácká věc, proto si většina inderlanďanů v referendu přála dostat minimálně tři najednou. Když jsem se tak nad tím zamyslela, nedopadla jsem nejhůř. Přála jsem si, aby mě nenachytali při tom, že jsem nechala leprikónku jít, takže aspoň opustím IBA s čistým záznamem. Pokud má Ivy pravdu a vypíšou na mě odměnu za porušení smlouvy, bude moje smrt muset vypadat jako nehoda. Ale proč by se měli obtěžovat? Smlouva na hlavu je drahá věc a oni chtěli, abych se vypařila.

Ivy dostala značku, kterou mohla později vyměnit za přání. Vypadala jako stará mince s dírou uprostřed. Pověsila si ji na fialovou stužku na krk. Jenks použil přání rovnou v baru, pak odbzučel, aby pověděl tu šťastnou zprávu manželce. Měla jsem odejít spolu s ním, ale Ivy se ještě nechtělo jít. Už hodně dlouho jsem si nevyrazila na flám a doufala jsem, že na dně sklenky najdu odvahu říct šéfovi, že odcházím. Nestalo se.

Sotva jsem začala s nacvičenou řečí, otevřel Denon moji složku, vytáhl smlouvu, roztrhl ji a přikázal, abych do půl hodiny opustila budovu. Můj průkaz a želízka měl ve svém stole. Talismany, které je zdobily, jsem schovala do kapsy.

Po sedmi letech v IBA se mi v kóji nakupila hromada nesmyslů a prošlých vzkazů. Rozechvělými prsty jsem se natáhla po levné váze ze silného skla, která neviděla květinu už dlouhé měsíce. Skončila v koši stejně jako kretén, který mi ji dal. Neutralizační misku jsem uložila do krabice u nohou. Od soli ulepená modrá keramika ostře zaškrábala o lepenku. Minulý týden vyschla a solná krusta, která v ní zůstala, byla celá zaprášená.

Palička ze dřeva blahovičníku zarachotila vedle ní. Na hůlku byla příliš silná, ale já stejně nebyla dost dobrá na to, abych si hůlku vyrobila. Koupila jsem ji s tím, že ji použiju na amulety detekující lež, ale nikdy jsem se k tomu nedostala. Bylo snazší je kupovat. Natáhla jsem se a sebrala seznam starých kontaktů. Rychle jsem se rozhlédla, abych se ujistila, že se nikdo nedívá, zasunula jsem ho vedle misky a zakryla diskmenem a sluchátky.

Měla jsem tu několik knížek, které jsem musela vrátit Joyce na opačné straně uličky, ale nádoba se solí, která je podpírala, patřila tátovi. Schovala jsem ji do krabice a přemýšlela, co by si táta o mém odchodu myslel. „Puknul by radostí,“ zašeptala jsem, zatnula zuby a snažila se bojovat s opicí.

Zvedla jsem se a nahlédla přes ošklivou žlutou přepážku. Přimhouřila jsem oči, protože moji spolupracovníci se odvraceli. Postávali ve skupinkách, klevetili a snažili se předstírat, jak jsou zaměstnaní. Jejich kradmé šeptání mi lezlo na nervy. Pomalu jsem se nadechla a natáhla se pro černobílou fotku Watsona, Cricka a Rosalindy Franklinové, ženy, která měla vše na svědomí. Stáli před modelem DNA a Rosalindin úsměv ukrýval humor Mony Lisy. Jeden by si myslel, že věděla, co se stane. Napadlo mě, jestli náhodou nebyla inderlanďanka. Hodně lidí přemýšlelo o tomtéž. Schovávala jsem si ten obrázek, protože mi připomínal, že svět stojí na detailech, které ostatním unikají.

V padesátých letech dali Watson, Crick a Franklinová hlavy dohromady a během šesti měsíců rozluštili tajemství DNA. Tím by to možná skončilo, ale jejich technologie padla do rukou Sovětům. Strach z války způsobil, že se peníze pumpovaly do rozvoje vědy. Na začátku šedesátých let jsme měli bakteriemi produkovaný inzulín. Následoval příval bioinženýrských léků, které zaplavily trh. Představovaly vedlejší produkt temnějšího výzkumu bioinženýrských zbraní v USA. Nikdy jsme se nedostali na Měsíc, protože jsme se při plánu vzájemně se vyvraždit soustředili dovnitř, ne ven.

A pak na konci desetiletí udělal někdo chybu. Bylo zbytečné debatovat o tom, jestli to byli Američané nebo Sověti. Z chladných arktických laboratoří unikl smrtící řetězec DNA. Zanechal za sebou slušnou cestičku z těl až do Ria, kde byl identifikován a zničen a většina veřejnosti si ani neuvědomila, že se něco děje. Ale zatímco vědci dopisovali poznámky v laboratorních knihách a vraceli je na police, virus zmutoval.

Přichytil se na biologicky upraveném rajčeti a využil slabiny v modifikované DNA, kterou badatelé považovali za příliš malou, než aby jí věnovali pozornost. Tomu rajčeti se začalo oficiálně říkat T-4 andělské rajče – jeho laboratorní popis – a od něj se odvodil název viru: anděl.

Nikdo netušil, že virus používá andělské rajče jako prostředníka, a rajčata tedy byla letadly rozvezena po světě. Za šestnáct hodin bylo příliš pozdě. Během tří děsivých týdnů byly vyhlazeny země třetího světa, USA zkolabovaly za čtyři. Hranice obsadili vojáci a vláda prohlásila: „Promiňte, nevíme, jak vám pomoct.“ Američané trpěli a umírali, ale ve srovnání s peklem ve zbytku světa to byla procházka růžovým sadem.

Ale hlavním důvodem, proč civilizace přežila, byl fakt, že většina inderlanďanů byla vůči andělskému viru imunní. Čarodějky, nemrtvé a menší rasy jako troly, skřítky a víly nezasáhl vůbec. Dlaci stejně jako upíři a leprikóni dostali chřipku. Ale elfové vymřeli úplně. Říkalo se, že plán plodit potomky s lidmi se obrátil proti nim a učinil je náchylnější k působení andělského viru.

Když se usadil prach a andělský virus byl vymýcen, naše čtyři rasy dohromady se svým počtem přiblížily počtu lidí. Což byla šance, které jsme se rychle chopili. Zvrat, jak se události začalo říkat, začal v poledne jediným skřítkem a skončil o půlnoci, kdy se lidstvo krčilo pod stolem a snažilo se smířit se skutečností, že už před pyramidami žili po boku čarodějek, upírů a dlaků.

První instinktivní reakcí lidstva bylo vymazat nás ze světa, tomu jsme ale učinili rázně přítrž, když jsme lidem ukázali, že to my jsme udrželi civilizaci na nohou, zatímco svět se hroutil. Kdyby nebylo nás, počet mrtvých by byl mnohem vyšší.

I přesto panoval první roky po Zvratu skutečný blázinec.

Lidstvo se bálo nás napadnout, veškerý lékařský výzkum ale postavilo mimo zákon, protože ho považovalo za démona, který problémy přivodil. Biolaboratoře byly srovnány se zemí a bioinženýři, kteří unikli nákaze, byli postaveni před soud a jejich život ukončila legální vražda. Pak přišla druhá, méně očividná vlna smrti. Zdroje nových léků byly totiž bezděčně zničeny spolu s biotechnologiemi.

Bylo jen otázkou času, kdy lidstvo ustanoví čistě lidskou instituci, která by na inderlanďany dohlížela. A tak vznikla Federální inderlandská kancelář, která rozpustila a nahradila místní strážce pořádku v celých Spojených státech. Inderlandští policisté a federální agenti, kteří tím přišli o práci, si stvořili vlastní policejní sílu, IBA. Dodnes mezi nimi panuje silná rivalita, která udržuje pod kontrolou agresivnější inderlanďany.

Čtyři patra cincinnatské budovy FIK byla zasvěcena pátrání po zbývajících ilegálních biolaboratořích, za jistou cenu totiž člověk pořád dostane čistý inzulín a něco, co dokáže potlačit leukémii. Lidmi řízená FIK je stejně posedlá vyhledáváním zakázaných technologií, jako je IBA posedlá odstraněním omamné drogy síry z ulic.

A všechno začalo tím, že si Rosalinda Franklinová všimla, že její tužka neleží na svém místě a někdo čmuchal na místě, kde neměl co dělat, pomyslela jsem si a špičkami prstů jsem si promnula bolavou hlavu. Nepatrné stopy. Drobné narážky. Na nich stojí svět. Kvůli nim jsem tak dobrá agentka. Usmála jsem se na Rosalindu, utřela otisky prstů z rámečku a schovala fotku do krabice.

Někde za mnou se ozval výbuch smíchu a já otevřela další zásuvku a prohrabala popsané papíry a sponky. Hřeben jsem našla na stejném místě, kde jsem ho obvykle nechávala, a ustaraný uzlíček v mém nitru se uvolnil, když jsem ho hodila do krabice k ostatním věcem. Vlasy se dají využít k zacílení čar. Kdyby se Denon chystal vydat rozkaz k mému zabití, vzal by si ho.

Prsty jsem našla tátovy těžké kapesní hodinky. Nic jiného mi tu nepatřilo, proto jsem zásuvku s prásknutím zavřela, následně jsem ale ztuhla, protože mi málem vybuchla hlava. Ručičky hodinek se zastavily za sedm minut dvanáct. Otec mě škádlíval tím, že se zastavily tu noc, kdy jsem byla počata. Schoulila jsem se v křesle a schovala je do přední kapsy. Skoro jsem ho viděla, jak stojí ve dveřích kuchyně, těká pohledem od hodinek k hodinám nad dřezem, usmívá se a přemýšlí o tom, kam se ztracené okamžiky poděly.

Pana Rybu – malou betu, kterou jsem dostala minulý rok na vánočním večírku – jsem i se skleněným akvárkem umístila do neutralizační misky a věřila jsem, že s trochou štěstí zůstanou voda i ryba uvnitř. Pak jsem do krabice hodila plechovku se žrádlem pro rybičky. Tlumená rána na vzdáleném konci místnosti přitáhla můj pohled k Denonovým zavřeným dveřím.

„Neujdeš z těch dveří ani metr, Tamwoodová,“ ozval se tlumený křik, který umlčel bzučení hovorů. Ivy očividně právě podala výpověď. „Mám smlouvu. Pracuješ pro mě, ne já pro tebe! Odejdeš a…“ Za zavřenými dveřmi se ozvalo rachocení. „Do prdele…“ pokračoval tiše. „Kolik to je?“

„Dost na to, abych se vyplatila ze smlouvy,“ řekla Ivy chladně. „Dost pro tebe i pro kostlivce dole ve sklepení. Rozumíme si?“

„Jo,“ řekl a v hlase mu zazníval chamtivý úžas. „Jo. Máš padáka.“

Složila jsem hlavu do dlaní a cítila jsem se, jako bych měla hlavu napěchovanou papírovými kapesníky. Ivy má peníze? Proč něco neřekla už včera v noci?

„Jdi se zvrátit, Denone,“ řekla Ivy do naprostého ticha. „Dávám výpověď. Nepropustil jsi mě. Máš moje peníze, ale postavení mezi vysokou krví si nekoupíš. Jsi druhořadý a to žádné peníze nezmění. I kdybych skončila ve stokách s krysami, budu pořád lepší než ty, a tebe užírá, že už mi nebudeš moct rozkazovat.“

„Nemysli si, že jsi v bezpečí,“ vztekal se šéf. Skoro jsem viděla tepající žílu na jeho krku. „V její blízkosti dochází k nehodám. Přibliž se k ní a můžeš se probudit mrtvá.“

Denonovy dveře se otevřely, ven vypochodovala Ivy a praštila jimi tak silně, až zablikala světla. Tvář měla napjatou a myslím, že mě ani neviděla, když se hnala okolo mojí kóje. Po našem rozloučení se převlékla a teď na sobě měla hedvábný plášť, který jí sahal do půlky lýtek. Byla jsem si svojí sexuální orientací natolik jistá, že jsem se nebála připustit, že vypadá velmi dobře. Lem pláště se za ní nadouval, jak vztekle kráčela přes místnost. Na bledé tváři jí vyvstaly zlostné rudé fleky. Čišelo z ní tak silné napětí, že bylo téměř vidět.

Nepoužívala upírské schopnosti, prostě zuřila jako nikdy dřív. Přesto za sebou nechala chladnou cestičku, kterou nedokázaly ohřát ani teplé sluneční paprsky. Přes rameno jí visela prázdná plátěná taška a na krku měla stále svoje přání. Chytrá holka, pomyslela jsem si. Schovej si ho na horší časy. Ivy rozrazila ohnivzdorné dveře na schodiště a já bolestivě zavřela oči, když praštily do stěny.

Do kóje vlétl Jenks a bzučel mi okolo hlavy jako pomatená můra, aby mi ukázal zalátané křídlo. „Ahoj, Rache,“ řekl až nepříjemně vesele. „Co je?“

„Ne tak hlasitě,“ zašeptala jsem. Dala bych cokoli za hrnek kafe, ale nebyla jsem si jistá, jestli stojí za dvacet kroků ke kávovaru. Jenks byl v civilu a křiklavé barvy jeho oděvu se příšerně tloukly. Nachová vskutku nesedí ke žluté. Nikdy neseděla a nikdy nebude. Bože, pomoz mi, dokonce i náplast na křídle měl nachovou. „Copak nikdy nemáš opici?“ vydechla jsem.

Zakřenil se a sedl si na okraj mého hrnku s tužkami. „Ne. Na to je skřítkovský metabolismus příliš rychlý. Alkohol se prostě mění v cukr. Není to úžasné?“

„Nádhera.“ Opatrně jsem zabalila fotku mě a mámy do kapesníčků a uložila ji vedle Rosalindiny. Napadlo mě, že bych mohla matce říct, že jsem bez práce, ale pak jsem se z očividných důvodů rozhodla to neudělat. Počkám, dokud si nenajdu novou práci. „Je Ivy v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Jo. Bude jí fajn.“ Jenks vylétl k vršku vavřínu, který jsem pěstovala v květináči. „Jen zuří, že jí vůbec nic nezůstalo, když zaplatila za zrušení smlouvy a za to, aby jí dali pokoj.“

Kývla jsem a byla jsem ráda, že chtěli, abych odešla. Všechno půjde mnohem snadněji, když na moji hlavu nebude vypsaná odměna. „Věděl jsi, že má peníze?“

Jenks si oprášil list a posadil se. Zatvářil se povýšeně, což není nijak snadné, když měříte sotva deset centimetrů a jste oblečení jako šílený motýl. „No jasně. Je poslední žijící členkou rodu. Ale několik dní bych se jí vyhýbal. Vzteká se jako mokrá vosa. Přišla o dům na venkově, o pozemky, o akcie, prostě o všechno. Zůstalo jen sídlo nad řekou a to patří její matce.“

Opřela jsem se, rozbalila poslední kousek skořicové žvýkačky a strčila si ho do pusy. Jenks přistál s rachotem v mojí krabici a začal se v ní přehrabovat. „Aha, jo,“ zamumlal. „Ivy se zmínila o tom, že už pronajala nějaké místo. Mám adresu.“

„Vypadni z mých věcí.“ Ohnala jsem se po něm prstem. Odlétl zpátky k vavřínu a postavil se na nejvyšší větvičku, aby mohl sledovat, o čem se ostatní baví. Ve spáncích mi bušilo, když jsem se sehnula, abych vyklidila spodní zásuvku. Proč dala Ivy Denonovi všechno, co měla? Proč nepoužila přání?

„Bacha,“ řekl Jenks, sklouzl dolů po rostlině a schoval se v listí. „Už jde.“

Napřímila jsem se a spatřila, že Denon je v polovině cesty k mému stolu. Francis, jeho patolízalský špeh, se odtrhl od skupinky lidí a následoval ho. Můj bývalý šéf do mě přes stěnu kóje zavrtával pohled. Zalkla jsem se a omylem spolkla žvýkačku.

Můj šéf vypadá jednoduše řečeno jako profesionální wrestler s doktorátem: mohutný chlap, tvrdé svaly, dokonalá mahagonová pleť. Myslím, že v minulém životě musel být balvan. Stejně jako Ivy i Denon byl živý upír. Ale na rozdíl od Ivy se narodil jako člověk a v upíra ho proměnili. Tím se z něj stala nízká krev, druhořadý upír.

Přesto bylo nutné s Denonem počítat, protože tvrdě pracoval, aby překonal své neurozené počátky. Mohutné svaly neměl jen pro krásu, udržovaly ho naživu ve společnosti silnějšího adoptivního příbuzenstva. Vypadal nadčasově jako někdo, kdo se pravidelně živí krví skutečného nemrtvého. Jen nemrtví dokáží proměnit lidi v upíry a podle zdravého vzhledu byl Denon zjevně něčím oblíbencem. Půlka podlaží se toužila stát jeho sexuální hračkou. Druhá půlka z něj byla k smrti vyděšená. Já byla hrdá na to, že patřím do druhé skupiny.

Ruce se mi třásly, když jsem do nich vzala hrnek od kávy ze včerejška a předstírala, že srkám. Jeho paže kmitaly jako písty a žluté triko kontrastovalo s černými kalhotami. Byly pěkně vyžehlené a vystavovaly na odiv jeho svalnaté nohy a štíhlý pas. Lidé mu uskakovali z cesty. Několik jich upadlo. Bůh mi pomoz, pokud jsem použila své jediné přání špatně a chytí mě.

Ozvalo se zaskřípání plastu, jak se naklonil přes metr dvacet vysokou stěnu kóje. Nepodívala jsem se na něj, namísto toho jsem se soustředila na díry po připínáčcích v látkovém povrchu přepážky. Kůže na pažích mi mravenčila, jako by se mě Denon dotýkal. Jeho přítomnost mě obtékala, narážela do stěny za mnou a plnila moji kóji, stoupala, až jsem měla pocit, že Denon je i za mnou. Zrychlil se mi puls, proto jsem se soustředila na Francise.

Ten hajzlík se usadil na kraji Joyceina stolu a rozepnul si knoflík na modré polyesterové bundě. Zubil se a ukazoval dokonalé korunky. Jak jsem přihlížela, vykasal si rukávy a odhalil vyzáblé paže. Trojúhelníkovou tvář mu rámovaly po uši dlouhé vlasy, které si neustále odhazoval z očí. Myslel si, že vypadá chlapecky šarmantně. Já si myslela, že vypadá, jako by právě vylezl z postele.

Byly teprve tři odpoledne, jeho tvář už ale potemněla hustým strništěm. Límeček havajské košile si schválně zvedl. Kanceláří koloval vtípek, že se prý snaží vypadat jako Sonny Crockett2, neustále ale mžoural a měl příliš dlouhý a tenký nos, než aby mu to vyšlo.

„Vím, co se tu děje, Morganová,“ prohlásil Denon a obrátil moji pozornost k sobě. Měl hluboký hrdelní hlas, který smí mít jen černoši a upíři. Určitě takové pravidlo někde existuje. Byl to horoucí a sladký hlas. Vábivý. Příslib, který v něm zazníval, mi napnul kůži a já cítila, jak mě zalévá strach.

„Prosím?“ řekla jsem a potěšilo mě, že mi neselhal hlas. To mi dodalo odvahu zvednout k němu oči. Zrychlil se mi dech a napjala jsem se. Pokoušel se na mě zapůsobit aurou ve tři odpoledne. Zatraceně.

Denon se naklonil přes přepážku a položil si na ni paže. Na bicepsech mu vyvstaly žíly. Naježily se mi vlasy na krku a já bojovala s nutkáním otočit se. „Všichni si myslí, že odcházíš kvůli ubohým úkolům, které ode mě dostáváš,“ řekl a slova pronesená chlácholivým hlasem mu doslova splývala ze rtů. „A mají pravdu.“

Napřímil se a já sebou trhla, když umělá hmota přepážky zaskřípala. Hnědé duhovky mu úplně zmizely za roztaženými zorničkami. Zatraceně, zatraceně.

„Snažím se tě zbavit už dva roky,“ řekl. „Nemáš smůlu.“ Usmál se a odhalil lidské zuby. „Máš mě. Podřadná záloha, zmatené vzkazy, prozrazené sledování. Ale když tě konečně donutím odejít, vezmeš s sebou moji nejlepší agentku.“ Upřeně se na mě zadíval. Přinutila jsem se rozevřít ruce a on pohlédl na ně. „To není dobré, Morganová.“

Nebyla jsem to já, pomyslela jsem si a mé zděšení při nečekaném odhalení polevilo. Nebyla jsem to já. Ty chyby nebyly moje. Ale pak se Denon přesunul k otvoru v přepážce, který nahrazoval dveře.

Postavila jsem se tak rychle, až židle hlasitě zarachotila, a přitiskla jsem se ke stolu. Krčila jsem papíry a myš jsem shodila z desky, takže zůstala viset na kabelu. Denonovy oči byly černé jako smůla. V uších mi dunělo srdce.

„Nemám tě rád, Morganová,“ řekl a přese mě se lepkavě přelil jeho dech. „Nikdy jsem neměl. Nejednáš podle předpisů a jsi nedbalá stejně jako tvůj otec. Nemůžu uvěřit tomu, že ti utekl leprikón.“ V očích se mu objevil neurčitý pohled a já zadržela dech, protože prozření tančilo těsně mimo dosah.

Prosím, ať to funguje, pomyslela jsem si zoufale. Ať moje přání funguje. Denon se naklonil blíž a já si zaryla nehty do dlaně, abych se nepřikrčila. Přinutila jsem se dýchat. „Nemůžu tomu uvěřit,“ zopakoval, jako by se snažil pochopit, o co tu jde. Ale pak potřásl hlavou v posměšném ohromení.

Z plic mi unikl výdech, když ode mě konečně odstoupil. Odtrhl oči od mých a zadíval se mi na krk, kde mi, jak jsem věděla, pulzovala žíla. Zakryla jsem si ji rukou a on se na mě usmál, jako by byl do mě zamilovaný. Sám měl na krásném krku jen jedinou jizvu. Přemýšlela jsem, kde má ostatní. „Odteďka jsi na odstřel,“ zašeptal.

Ze šoku a děsu se mi udělalo zle. Vypíše na mě odměnu. „Nemůžeš…“ vykoktala jsem. „Chtěl jsi, abych odešla.“

Nepohnul se, ale i jeho nehybnost vybičovala můj strach. Vytřeštila jsem oči, když se pomalu nadechl a rty se mu naplnily a zrudly. „Za tohle někdo zaplatí životem, Rachel,“ zašeptal a ze způsobu, jakým vyslovil mé jméno, mě zamrazilo. „Tamwoodovou zabít nemůžu. Takže budeš obětním beránkem ty.“ Pohlédl na mě zpod obočí. „Blahopřeji.“

Jakmile opustil moji kancelář, sundala jsem ruku z krku. Nebyl tak ladný jako Ivy. Tím se od sebe lišila vysoká a nízká krev, ti, kdo se jako upíři narodili, a ti, kdo v ně byli proměněni. Když Denon vyšel do uličky, těžká hrozba v jeho očích vyprchala. Ze zadní kapsy vytáhl obálku a hodil ji na můj stůl. „Užij si poslední výplatu, Morganová,“ řekl nahlas, aby to všichni ostatní slyšeli. Pak se otočil a odkráčel.

„Ale chtěl jsi, abych dala výpověď…“ zašeptala jsem, když zmizel ve výtahu a dveře se za ním zavřely. Rozsvítila se malá červená šipka směrem dolů. Šel to oznámit šéfovi. Určitě žertoval. Přece by na mě nevypsal odměnu jen proto, že se Ivy rozhodla odejít se mnou? Že ne?

„Dobrá práce, Rachel.“

Při zvuku nosového hlasu jsem trhla hlavou. Na Francise jsem úplně zapomněla. Vstal z Joyceina stolu a opřel se o moji stěnu. Francis při tom na rozdíl od Denona vypadal směšně. Pomalu jsem poposedla dozadu na otočné židli.

„Celých šest měsíců čekám na to, až konečně sebereš odvahu a vypadneš,“ řekl Francis. „Měl jsem vědět, že bude stačit, když se opiješ.“

Nával vzteku spálil poslední zbytky mého strachu. Vrátila jsem se k balení. Prsty mi zkřehly, proto jsem se pokusila do nich vmasírovat trochu tepla. Jenks vylezl z úkrytu a potichu vylétl nahoru na kytku.

Francis si vykasal rukávy k loktům. Prstem odsunul stranou šek s výplatou, posadil se na stůl a jednou nohou se opřel o podlahu. „Trvalo to déle, než jsem čekal,“ posmíval se. „Buďto jsi fakt paličatá, nebo fakt hloupá. V každém případě jsi fakt mrtvá.“ Skřípavě popotáhl tenkým nosem.

Ostře jsem zabouchla zásuvku a málem mu přirazila prsty. „Chceš tím něco říct, Francisi?“

„Říkají mi Frank,“ prohlásil a snažil se tvářit povýšeně, mně se ale spíše zdálo, jako by měl rýmu. „Neobtěžuj se mazat složky v počítači. Jsou moje společně s tvým stolem.“

Pohlédla jsem na obrazovku se spořičem v podobě velké žáby s vypoulenýma očima. Čas od času sežrala mouchu s Francisovým obličejem. „Odkdy kostlivci dole pověřují úkoly černokněžníky?“ zeptala jsem se, abych zdůraznila jeho kvalifikaci. Francis nebyl dost dobrý na to, aby se stal čarodějem. Dokázal amulety použít, ale ne je vyrobit. Já ano, i když jsem si je obvykle kupovala. Bylo to snazší a pravděpodobně bezpečnější jak pro mě, tak pro můj cíl. Nemohla jsem za to, že po tisíci letech platilo pro ženy stereotypní označení čarodějka a pro muže černokněžník.

Očividně chtěl, abych se přesně na tohle zeptala. „Nejsi jediná, kdo umí vařit lektvary, drahá Rachel. Minulý týden jsem získal licenci.“ Naklonil se blíž, vyndal z mé krabice pero a vrátil ho do hrnku s tužkami. „Stal bych se čarodějem už dávno, ale nechtěl jsem si špinit ruce tím, že bych se učil, jak je namíchat. Neměl jsem čekat tak dlouho. Bylo to snadné.“

Znovu jsem pero vytáhla a strčila si ho do zadní kapsy. „No tak to ti blahopřeju.“ Francis se stal čarodějem? pomyslela jsem si. Museli snížit nároky.

„Jo,“ řekl Francis a začal si čistit nehty jednou z mých stříbrných dýk. „Dali mi tvůj stůl, tvoje případy, a dokonce i tvoje služební auto.“

Sebrala jsem mu nůž a hodila ho do krabice. „Nemám služební auto.“

„Já jo.“ Zvedl si límec košile potištěné palmami a tvářil se nesmírně spokojeně. Rozhodla jsem se držet jazyk za zuby a neposkytnout mu další šanci vytáhnout se. „Jo,“ řekl a teatrálně si povzdychl. „Budu ho potřebovat. Denon chce, abych v pondělí vyslechl radního Trentona Kalamacka.“ Francis se zachechtal. „Zatímco tys zpackala jedno ubohé zatčení, já velel akci, při níž jsme zabavili dvě kila síry.“

„To je fakt úžasné,“ řekla jsem a byla jsem připravená ho uškrtit.

„Nejde o množství.“ Odhodil si vlasy z očí. „Ale o to, kdo je měl u sebe.“

To mě zaujalo. Trentovo jméno ve spojení se sírou? „Kdo?“ zeptala jsem se.

Francis sklouzl ze stolu. Škobrtl o moje chlupaté růžové pantofle a skoro se natáhl. Zachytil se ale a zadíval se na mě přes natažený prst, jako by to byla pistole. „Hlídej si záda, Morganová.“

To byla poslední kapka. Tvář se mi stáhla vzteky, vykopla jsem a podtrhla mu nohy. Praštil sebou o zem a vyjekl, což mi poskytlo nesmírné zadostiučinění. Sotva dopadl, zapřela jsem se mu kolenem o záda a odpornou polyesterovou bundu. Ruka mi zajela k boku, kde jsem obvykle nosila želízka. Jenks výskal a poletoval mi nad hlavou. Všichni v kanceláři se polekaně nadechli a zmlkli. Nikdo se nechystal zasáhnout. Dokonce se na mě odmítali třeba jen podívat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrtvá čarodějka přichází.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.