Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

Vasilij Mahaněnko

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

Pavel Korněv

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

Michael Atamanov

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet *

Vnější hrozba *

Zásadní změna *

Pavučina světů *

Alexej Osadčuk

Mirror World

Projekt Každodenní Rutina

Citadela *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Project Daily Grind by Magic Dome Books, 2016

Copyright © Alexey Osadchuk 2016

Cover Art © Vladimir Manyukhin 2016

English Translation © Irene and Neil P. Woodhead 2016

Czech Translation © Jan Benda

ISBN 978-80-7594-462-7 ePub

ISBN 978-80-7594-463-4 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro moji milovanou ženu

Kapitola první

„Pane Ivanenko, musíte pochopit, že naše banka vás nemůže považovat za potenciálního dlužníka.“ Po těchto slovech se mi pokladník s předstíraným soucitem podíval do očí, přičemž mu po otylé, hladce oholené tváři stékala kapka potu. Nato stiskl se servilním úsměvem baculaté rty a malou, pobledlou rukou, jež nikdy nemohla uchopit nic těžšího nežli nůž a vidličku, se v jednom kuse tahal za uzel na kravatě. Přestože jej tu a tam pevně sevřel, klouby na jeho buclaté pěsti zůstávaly nadále ukryty pod silnou vrstvou tuku.

„Proč, zmeškal jsem snad někdy splátku?“

S manželkou dbáme na to, abychom na účtu měli vždy i fond pro mimořádné události, kterému říkáme „poslední východisko z nouze“: musíme mít peníze, i kdyby čert na koze jezdil. Každého prvního dne v měsíci obdrží banka svoji „libru masa“, ať se děje cokoli.

„To v žádném případě!“ ujišťoval mě úředník, přičemž před sebe v odmítavém gestu zvedl macaté ruce. „Kéž bychom měli více tak dochvilných klientů, jako jste vy.“

„V čem je tedy problém?“ Dotkl jsem se kořene nosu a snažil se upravit si chybějící brýle.

Tomu říkám síla zvyku. Brýle vzaly za své před dvěma týdny, když jsem poprvé v životě omdlel. Ne, ztrátu vědomí neměla na svědomí nějaká nemoc. Podle doktora ji zapříčinilo vyčerpání (takhle to alespoň formuloval). Měl jsem tenkrát nervy nadranc. Se vší tou nespavostí nebyl žádný div, že jsem sebou švihl. Navíc jsem měl ještě smůlu a rozbil si při pádu brýle, pročež jsem nyní musel mhouřit oči, kdykoli jsem chtěl vidět ostře. Nové brýle jsem si však nemohl dovolit. Každý dostupný cent putoval na zaplacení léčby mé dcery.

„Pochopte,“ pokračoval úředník, „i kdybyste disponoval třemi životy, nikdy byste nám nedokázal splatit vámi požadovanou sumu, nadto zvýšenou o částku, kterou nám již dlužíte. Nemáte žádnou nemovitost, kterou byste mohl opětovně zatížit hypotékou, ani příbuzné, kteří by za vás mohli ručit. Vaše výplaty lze označit za podprůměrné. Vaše manželka nemá práci, pokud omluvíte moji netaktnost…“ Tento „roztomilý“ jedinec vzápětí sklapl, poněvadž v mém nevraživém pohledu patrně zaregistroval něco nelaskavého. Ztěžka jsem si povzdechl, snažil se uklidnit a podíval se stranou.

Ztratit nervy by teď představovalo tu nejhorší možnost. Ta půjčka pro nás byla životně důležitá. Přesněji řečeno pro moji dceru.

Všechno začalo srdečními šelesty, jimiž trpěla a které byly dle doktora u tříletého dítěte úplně normální – prý z toho vyroste. Nestalo se. Nyní se šestileté Christině a jejímu srdci – umělému srdci – nevedlo příliš dobře. To její přestalo bít, když jí byly čtyři roky.

Abychom získali peníze na operaci, prodali jsme náš byt i domek na venkově. Když jsme se dověděli o dostupném dárci, tiše jsme tu novinku oslavili v ústraní, mimo dohled všetečných očí, od nichž bychom si bývali mohli vysloužit kritiku, neboť někomu právě zemřelo dítě. Ti, kdož nikdy netrávili noci vedle lůžka svých umírajících dcer, mi nikdy neporozumí. Bylo mi jedno, co by si ostatní mohli pomyslet. Záleželo mi výhradně na životě mého děťátka.

Operace proběhla pod taktovkou profesionálních chirurgů ve špičkové nemocnici v Německu. Doktor nás ujistil, že přijme-li tělo transplantované srdce, čeká naši holčičku dlouhý a šťastný život. Po tvářích nám samou radostí stékaly slzy; jeho slovům jsme uvěřili a v průběhu prvního roku tato víra zakořenila i v našich srdcích. Christinino zdraví se do značné míry zlepšilo. Potíže s dýcháním se vytratily a zrůžověly jí nehty, dříve modré. Moje holčička byla silná. Doktoři nám neustále opakovali, že takové mladé tělo nad chorobou jistě zvítězí.

Potom se její potíže vrátily.

Doktoři to zdůvodnili „chronickým nepřijetím“ transplantátu. Problém tkvěl zřejmě v její krvi.

Implantovali mé dívence umělé srdce poháněné baterií o hmotnosti deseti kilogramů, která se musela každých dvanáct hodin nabíjet. Oznámili nám, že tohle srdce představuje nejmodernější lékařský zázrak. Nicméně se jednalo o dočasné opatření, zatímco se hledal nový dárce – najde-li se kdy nějaký.

Čekali jsme týden, když za námi přišel dr. Klaus a informoval nás o zařazení do „rizikové knihy“. Jinak řečeno nás umístili na černou listinu. Christinino tělo nepřijalo první darované srdce, v důsledku čehož se ocitla na konci fronty pacientů čekajících na transplantaci.

Vzpomínám si na bolest i slzy v očích mé ženy, když se tiše zeptala: „Tohle je tedy konec, že?“ Její bledé rty bez ustání mechanicky počítaly počet extrasystol umělého srdce hlasitě tikajícího v hrudníku mé dcerky. Varovali nás, že pacienti, kteří podstoupí tento typ chirurgického zákroku, jsou náchylní k psychopatologickým poruchám. Christina se však s tikotem a slabými vibracemi ve svém hrudníku vypořádala snadno. Dokonce vtipkovala o „tikající srdeční bombě“ umístěné ve svém těle, ale Světlana – moje manželka – tak silná nebyla. Každou půlhodinu kontrolovala baterii i všechny konektory, v noci téměř nespala a naslouchala tlukotu mechanického srdce. Spánek ji, navzdory zvukům vycházejícím z televize, přemáhal až s příchodem brzkých ranních hodin a prvních nemocničních zřízenců, přičemž její ruka neustále spočívala na Christinině hrudi.

Dr. Klaus dokončil svůj proslov, leč nezvedal se k odchodu. Se Světlanou jsme se napjali jako dvě hyeny, které se chystají vrhnout na kořist. Existovala přece jen nějaká naděje? Podle dr. Klause ano.

S každým dalším vyřčeným slovem mizely vrásky ze Světlanina čela. Přibližně před rokem se jedné japonské laboratoři podařilo vypěstovat funkční lidské srdce. Co však bylo důležitější, jeho úspěšná implantace do lidského těla proběhla právě na této klinice, a to samotným doktorem Klausem. Japonci přitom použili pacientovu DNA, což v našem případě představovalo dokonalé řešení.

Tohle byl zázrak – takový, který jsme zoufale potřebovali. Dr. Klaus mluvil dál a celou proceduru nám popisoval. Naslouchali jsme mu a již si své děťátko představovali živé a zdravé.

Zpátky na zem nás vmžiku vrátila zmínka o výdajích. Dr. Klaus Japonce už kontaktoval. Celý proces, od počátečního stadia „početí“ do vypěstování vyzrálého orgánu, potrvá asi dva měsíce, plus minus týden. Po započtení výloh za samotnou proceduru včetně přepravy, operace, účtů z nemocnice a nevyhnutelných daní se celková suma vyšplhala na dvě stě dvacet tisíc eur (i se všemi nabídnutými slevami, jak od Japonců, tak od samotné kliniky). Po pozdějším nahlédnutí do jejich ceníku jsem zjistil, že si výdělek v podstatě spravedlivě rozdělí. Výdaje za vypěstování srdce lehce převyšovaly částku za následnou implantaci.

Jestli nás výsledná suma šokovala? Upřímně, nešokovala. Byli jsme šťastní. Jakmile dr. Klaus ohleduplně odešel a poskytl nám nějaký čas na rozmyšlenou, objali jsme se a plakali. V té chvíli jsme ani nepřemýšleli, kde ty peníze seženeme. Myšlenky se nám ubíraly jediným směrem: naše holčička bude žít. Už žádný kus oceli tikající v její hrudi jako časovaná nálož. Už žádné lůžko. V Christinině hrudníku bude bít opravdové, lidské srdce! Bude žít!

S německou klinikou jsme podepsali smlouvu, jež naší dceři zaručovala léčbu s plnou penzí. Němci nato odeslali vzorek DNA Japoncům, kteří však požadovali zálohovou platbu o hodnotě pětatřiceti tisíc eur, než podniknou cokoli dalšího. Nejprve si řekli o padesát tisíc, ale s pomocí Němců se nám podařilo požadovanou částku snížit. Pěstování nového srdce pro moji holčičku započne ihned po převedení této sumy na japonský účet.

Podepsal jsem veškeré papíry, políbil svoji rodinu na rozloučenou, nasedl na první letadlo a odletěl domů. Naděje mi dala křídla.

Světlana zůstala na klinice. Zásoba našich financí stačila tak akorát na pokrytí výdajů za další tři týdny, které bude moci Christina v nemocnici strávit. Musel jsem si pospíšit.

„Pane Ivanenko!“ „Roztomilý“ úředník se zlehka dotkl mé ruky. „Jste v pořádku?“

Vylekal jsem se. „Co se děje? Promiňte…“

Úředník svoji ruku velice zženštilým gestem stáhl. „Domníval jsem se, že se necítíte dobře.“

„No,“ odvětil jsem a zamžoural na jeho jmenovku, „pane Antonove, nemáte ponětí, jak nedobře se cítím. Ale to nic.“

Plácl jsem se do kolen a vstal. „Takže asi půjdu.“

„Přeji vám pěkný den,“ zamumlal k mým vzdalujícím se zádům.

Vyšel jsem z kóje a zrak mi padl na pestrobarevný plakát s usmívajícími se tvářemi a středověkými oděvy. Nápisů jsem si nevšímal, měl jsem na práci jiné věci.

Zdržel jsem se u vstupních dveří, které jsem držel otevřené pro jakousi korpulentní dámu, a vtom na mne někdo zavolal:

„Pane Ivanenko! Počkejte, prosím!“

Pan Šantarskij, ředitel banky v drahém obleku a kvalitních botách, stál ve dveřích své kanceláře a usmíval se na mě. Měl impozantní obličej a u spánků mu prosvítaly počínající šediny. Tomuto pětačtyřicetiletému muži ke štěstí očividně nic nescházelo.

Vážně bych za ním měl jít a promluvit si s ním. Člověk nikdy neví. Mohl by mi pomoci.

Šantarskij otevřel dveře dokořán a pustil mě dovnitř. „Pojďte dál a posaďte se.“

Gestem mě vybídl k usednutí do pohodlného křesla; na pěstěné ruce mu zacinkaly zlaté hodinky. „Dáte si kávu?“

„Raději sklenici vody, děkuji,“ odpověděl jsem a současně horečně uvažoval o vhodných argumentech pro nadcházející konverzaci.

Šantarskij zavřel dveře, načež stiskl tlačítko a oslovil svoji sekretářku: „Přineste mi kávu a panu Ivanenkovi sklenici vody.“

Prošel okolo mě a vzduch náhle zavoněl drahou vodou po holení. Usadil své mrštné tělo do křesla a zíral na mne živýma modrýma očima, v nichž se zračil soucit.

O jeho upřímnosti jsem nezapochyboval ani na vteřinu.

„Vsadím se, že se na mě hněváte,“ usmál se. „Nejspíš už jste si stihl vymyslet konspirační teorii. Musíte se domnívat, že jsem se vás rozhodl zbavit a poslal na vás úředníka, aby se s vámi vypořádal.“

Takový dohad jsem okamžitě odmítl. „Něco takového mi vůbec nepřišlo na mysl. Jste příliš zaneprázdněn. Nikdo nepředpokládá, že zrovna ředitel bude pro každého klienta dělat první poslední.“

„To klidně mohu, pokud mne klient potřebuje,“ zakřenil se. „Na západě má do ředitelovy kanceláře zjevně přístup každý klient. Nikdo by se proti tomu ani neodvážil vznést jakékoli námitky. Tady v Rusku stále žijeme ve středověku.“

Jeho úsměv jsem opětoval. V tomhle jsem s ním byl stoprocentně zajedno. Vybavil se mi zážitek z banky v Drážďanech: šel jsem si tam vyměnit nějaké peníze a sledoval jistou postarší dámu, jež vtrhla na recepci jako ledoborec. Nato zamířila rovnou do ředitelovy kanceláře, aniž by se obtěžovala zaklepat na dveře. Ředitel vyskočil, zahrnoval dámu pozorností a vybízel ji, ať se posadí. Tehdy jsem onu dámu považoval za prominentní klientku s miliony na účtu, ovšem chyba lávky. Později mi objasnili, že šlo o běžnou důchodkyni, která se nikterak nelišila od ostatních.

Dveře se otevřely a dovnitř vešla sekretářka s šálkem kávy a sklenicí vody na podnose.

„Děkuji vám,“ řekl Šantarskij.

„Díky,“ zopakoval jsem a natáhl se pro sklenici.

„V Evropě jsem se ve skutečnosti nikdy nesetkal s ředitelem běžné bankovní pobočky s vlastní sekretářkou, natož s takovou, která by mu vařila kávu.“

„Ani já ne,“ souhlasil jsem.

Odmlčeli jsme se, ochutnali své nápoje a poté pokračovali v načaté konverzaci.

„Abych se vrátil k původnímu tématu,“ ujal se slova Šantarskij, „nejspíš vám dlužím vysvětlení. Před hodinou jsem přiletěl z Mnichova a zbyl mi čas akorát na krátkou sprchu a rychlou snídani. Zatím jsem se ani nesetkal se svou rodinou; místo toho jsem zamířil rovnou do kanceláře a dorazil sem, právě když jste byl na odchodu. Kdybych nebyl obeznámen s vašimi potížemi, nechal bych vás odejít.“

„Díky. Vážně oceňuji váš zájem.“

„Na klientech nám záleží a jejich problémy nám nejsou lhostejné.“

No ovšem, zase ta nesmyslná honba za vším západním. Seděl tady, opakoval otřepané žvásty a odkazoval na západní etiku práce, zatímco já si nebyl jistý, jak by se na pozici ředitele banky v Drážďanech zachoval ve výše vzpomínané situaci on. Poznal jsem, že se mi snaží vnutit své vlastní názory. Ona dáma v penzi by se k němu přes jeho sekretářku nejspíš nikdy nedostala. Příliš si uvykl na luxus v podobě služeb sekretářky, na což by nikdy neměl nárok, kdyby skutečně pracoval na západě, kde měli osobní asistentky a tajemníky výhradně nejvyšší ředitelé. Věděl jsem to ze zkušenosti. Nacestoval jsem se opravdu hodně a navštívil všechny typy kanceláří, včetně bankovních filiálek. Všichni potřebují mně podobného odborníka z oblasti tlumočnictví. A nyní jsem seděl zde, naproti téhle „malé rybě“, jež měla dle svého názoru nárok na vlastní sekretářku a neomezené zásoby kávy a koňaku… Dost.

Co to s tebou dneska je? okřikl jsem se v duchu. Vážně bych si měl dávat pozor na jazyk. Do tohohle mi vůbec nic nebylo. Měl jsem hlavu plnou jiných starostí.

„Díky,“ zopakoval jsem. „Opravdu si toho vážím.“

Šantarskij přijal moji vděčnost po vzoru králů. „Potřebujete tedy půjčku,“ pronesl se samolibým výrazem ve tváři.

Mlčky jsem přikývl. Rovnou z Mnichova – ha ha. Na to ti neskočím. Celou dobu seděl ve své kanceláři a můj rozhovor s úředníkem pozoroval. Jen jsem nedokázal rozlousknout, co ode mě chce. Byl jsem chudý jako kostelní myš; své statky jsem prodal, peníze utratil.

„To vskutku ano,“ vypadlo ze mě nakonec.

„Můj kolega vám situaci vysvětlil, není-liž pravda?“

Opět jsem zareagoval přikývnutím. V jistém okamžiku se situace otočila. Ještě před chvílí jsem byl zcela připraven úpěnlivě prosit a žadonit. Nyní se něco změnilo. On potřeboval něco ode mne.

To pomyšlení bylo uklidňující. Neměl jsem nic, oč by mě mohl připravit, což vzbudilo moji zvědavost.

„Velice se omlouvám, ale tyto záležitosti nejsou v našich rukou. Pouze posloucháme příkazy.“ Po tomto sdělení výmluvně vztyčil prst a ukázal jím ke stropu.

„Takže s tím nic nesvedete?“ Uvolil jsem se hrát tu hru s ním.

Pokrčil rameny a zavrtal své chladné, modré oči do mých. „Kdybyste měl ručitele…“

Takže o tohle tady jde! No tak, ven s tím. „Obávám se, že nikoho takového nemám. Kromě své ženy, samozřejmě.“

„A co váš bratr?“

V tu ránu jsem mu viděl až do žaludku. „S bratrem toho moc společného nemáme.“

S Dmitrijem nás spojovalo pouze příjmení. Táta od nás odešel v mých devíti letech a jeho druhého syna jsem poznal až o několik let později. Naše setkání neproběhlo nijak zvlášť vřele ani chladně – neslo se v takovém nijakém duchu. On vyhledal mne. Sešli jsme se, viděli jeden druhého a pak se naše cesty opět rozdělily. Těsně před rozloučením mi pověděl o tátově úmrtí, k němuž došlo o patnáct let dříve. Před svým skonem jej ještě požádal, aby mě vyhledal a sešel se se mnou. To bylo v podstatě vše. Nicméně mi vrtalo hlavou, jak se o něm dověděli. Na druhou stranu, proč by mě to mělo překvapovat?

„To je vážně škoda,“ posteskl si Šantarskij. „Podle našich informací se vašemu bratrovi velice daří. Vlastní byt v centru Moskvy a venkovské sídlo. S takovým ručitelem by se vaše půjčka dala v podstatě považovat za vyřízenou.“

V mozkových závitech mi náhle sepnulo. Mým prvním impulsem bylo zvednout telefon a zavolat mu. Díky bohu jsem bratrovo číslo dosud měl! Dal mi ho jen pro případ. Řešení bylo tak prosté!

Toto nutkání vzápětí vystřídal zcela jiný pocit: jako kdyby na mě někdo vylil kýbl ledové vody. Tohle jednoduše nebylo správné. Vycítil jsem ve svém okolí krysu. Vážně mě považovali za idiota? Nebo si mysleli, že jsem tak zoufalý?

„Obávám se, že to není tak snadné. Mrzí mě to. Oceňuji vaši starost.“

Po této odpovědi mě Šantarskij počastoval zklamaným pohledem. No nic. Pardon, že jsem překazil vaše plány, pane. Přesto jsem bratrovi musel zavolat a o tomhle rozhovoru se zmínit.

Šantarskij se vymrštil z křesla a dal mi tak jasně na srozuměnou, že náš rozhovor je u konce. Potřásli jsme si rukama a já zamířil k východu – opět.

Potřeboval jsem peníze. Hned. Zbylé prostředky stěží stačily na uhrazení dvoutýdenního Christinina pobytu na klinice. Více nám jich na bankovním účtu nezbývalo. Stále bylo zapotřebí sehnat pětatřicet tisíc eur na zálohu pro Japonce. A ještě víc peněz pro kliniku.

Zavrávoral jsem. Třásl jsem se? Žádný zaměstnanec banky si toho podle všeho nevšiml. Dobře. Nejméně ze všeho jsem teď potřeboval něčí soucit.

Zavolat bratrovi. Tato myšlenka se mi bez ustání honila hlavou. Mohlo by se jednat o východisko. Naši situaci zajisté pochopí. Ovšemže ano. Nešlo mi o žádnou charitu. Budu pracovat, abych mu vše splatil, včetně úroků. Budu kvůli tomu dřít jako mezek.

Vyšel jsem z kanceláře a pohledem znovu zavadil o plakát se středověkými oděvy a šťastnými úsměvy. Zpomalil jsem. Mohl bych se na něj mrknout.

Sáhl jsem do kapsy pro rozbité brýle. Můj pád přežilo jen jedno sklíčko, ačkoli mi jeho následkem prasklo. Kdyby mi tak někdo před deseti lety řekl, že si nebudu moci dovolit nové brýle! Samozřejmě, že bych si je dovolit mohl, ale nechtěl jsem. Dokázal jsem se bez nich obejít. Každý utracený cent zkracoval Christinin pobyt na klinice.

Tak copak to tady máme?

Virtuální svět Mirror World tě očekává!

Uskutečni své nejtajnější sny v říši Meče a Magie!

Staň se velkým mágem nebo proslulým válečníkem!

Postav svůj vlastní hrad! Zkroť draka! Dobyj království!

Pro všechny zoufalé, osamělé a nesebejisté – Mirror World ti nabízí příležitost!

V tomto světě můžeš začít…

Dál jsem nečetl. Pěkná snůška blbostí. Divné, že v bance visí takové absurdní nabídky. Divné? Okamžíček…

Podobné přitažlivé nabídky obyčejně mají i nějaké ty háčky, jež jsou zpravidla psány velice drobným, nenápadným písmem, například fontem Times New Roman. Hmmm… Ano, jako bych to neříkal:

Industrial Mega Bank nabízí spotřebitelské půjčky na zafinancování vaší práce a vylepšení účtu ve virtuální hře Mirror World.

Co myslí těmi „půjčkami na zafinancování práce“? Vezmeme-li to z logického hlediska, hra si nejspíše žádala programátory a webdesignery. Lámal jsem si hlavu, jestli by měli zájem i o tlumočníky. Vlastně… jaký by to mělo smysl? Takže by mi mohli nabídnout místo za mzdu a pak co? Potřeboval jsem obrovský balík, a to okamžitě. Zůstatek financí získaných prodejem našeho bytu a domku na venkově ubýval jako o překot.

To nic. Pěkně jedno po druhém. Nejdříve bylo zapotřebí promluvit s bratrem a potom se uvidí. Dobře placená práce by se mi hodila v každém případě. Požádat o půjčku je jedna věc, potom bych ji ovšem musel nějak splácet.

Popravdě, pro dobro své dcery bych se s radostí prodal do otroctví. I když, kdo by chtěl za otroka takovou padavku? V těžkém žaláři s nucenými pracemi bych natáhl bačkory hned následujícího dne.

Vyšel jsem na ulici a z plných plic se nadechl čerstvého vzduchu. Nato jsem z kapsy vylovil mobil a vyhledal v seznamu kontaktů Bratra.

Ozval se vyzváněcí tón, což bylo nepochybně dobré znamení.

„Čau, Olegu,“ Dmitrijův hlas zněl stejně silně a sebejistě, jak jsem si jej pamatoval.

„Ahoj. Jak jsi věděl, že ti volám právě já?“

„Snadno,“ zahihňal se. „Na displeji se mi objevilo ‚Brácha‘.“

„Předpokládám, že bych měl mít z téhle informace radost,“ poznamenal jsem s hořkým úsměvem.

„To je na tobě.“

„Taky tě mám v seznamu kontaktů uloženého jako bratra.“

„Já vím.“

„Fakt?“

„Tehdy jsem se díval, jak si zadáváš mý číslo do mobilu.“

„Aha.“

Odmlčel jsem se a zhluboka se nadechl.

Předběhl mě. „Máš trable?“

„Dalo by se říct.“

„Seš ve městě?“

„Jo.“

„Můžeš si na něco poznamenat moji adresu?“

Dostavil jsem se na ni rychlostí blesku. Ve skutečnosti jsem utratil balík za taxík. Moje vnitřní počítadlo bankovek se protáčelo a odečítalo minuty z pobytu dcery v nemocnici.

Pátrání po bratrově pracovišti se ukázalo skoro příliš snadné, a to navzdory mému zhoršujícímu se zraku. Jen slepý by přehlédl dobře známý typ středověkého písma.

Na ceduli, umístěné nad hlavním vchodem, stálo:

Mirror World. Terminál #17

Dveře lemovala sdělení identická s těmi z banky; tato se však svojí velikostí rovnala filmovému plakátu.

Na vrátnici jsem svoji záležitost vyložil členovi ostrahy. Ten někam zavolal, záhy obdržel potvrzení přes interkom, načež mi poskytl podrobné instrukce a nechal mě projít.

Výtahem jsem vyjel do pátého patra a díval se po čísle sto pět. Nepřítomnost jakýchkoli cedulí mi nešla do hlavy, všude se vyskytovala pouze čísla. Nicméně mi to mohlo být jedno.

Dmitrij vstal od stolu. Potřásli jsme si rukama. Dlaň měl suchou a hřejivou; a taky silnou, po tátovi. Za mého mládí si sousedé v jednom kuse vyprávěli, jak táta dovede holýma rukama jen tak pro zábavu ohýbat hřebíky. Byl jsem si poměrně jist, že Dmitrij by takový kousek svedl rovněž. Já byl po mámě: z fyzického i duševního hlediska.

„Ty teda vypadáš,“ pověděl mi na uvítanou a upřeně na mne zíral ocelově šedýma očima usazenýma v širokém, drsném obličeji. Měl rozložitá ramena a ani unci tuku navíc.

„Díky,“ automaticky jsem se dotkl kořene nosu a posunul si na něm scházející brýle. „Vážně se podobáš tátovi.“

„Já vím,“ odpověděl a ukázal na pohodlnou židli. „Do toho, tak to vyklop.“

Nikdy si nebral servítky.

Začal jsem takticky. Zpravil jsem jej o svém rozhovoru v bance, zmínil ředitele obeznámeného s jeho finanční situací i návrh zapojit ho do mé záležitosti s půjčkou coby ručitele. Přitom jsem dbal na to, aby můj proslov vedl k nevyhnutelné otázce, kterou mi měl položit, což také vzápětí učinil.

„Podívám se na to. Na co ty prachy potřebuješ?“

Cestou sem jsem si v duchu několikrát opakoval své otřepané řečičky a doposud šlo vše podle plánu. Stručně jsem mu popsal Christininu situaci: srdce, Německo, Japonci, její život…

Když jsem domluvil, zíral Dmitrij zadumaně z okna. Konečně se zdálo, že v něm uzrálo rozhodnutí. Otočil se ke mně. „Neřek bych, že za tebe můžu ručit.“

Musel jsem napnout veškeré duševní síly, abych se nezhroutil. To nevadí. Budu si muset najít jiný způsob.

„Ale,“ přerušil sled mých myšlenek, „můžu ti sehnat práci.“

Povzdechl jsem si. „Dík. Bůh ví, že nějakou potřebuju. Ale abych byl naprosto upřímný, ta zálohová platba je mnohem důležitější…“

„Nechápeš to,“ skočil mi do řeči. „Pomůžu ti sehnat flek tady v Mirror Worldu a zacvakám ti založení účtu.“

„Ne, počkej…“

„Ty počkej. Prostě poslouchej. Až se Šantarskij domákne, že děláš u nás v Glasshouse – takhle v našem interním slangu přezdíváme Mirror Worldu –, tu půjčku ti přihraje. Možná ne celou, ale nepochybuju, že dostaneš minimálně dvacet táců.“

„Jo, ale…“

„Říkals, že v bance ještě nějaký prachy máš, ne?“

Přikývl jsem. „Pět tisíc dvě stě dvacet tři eur a třicet čtyři centů.“

„Bezva! Připočítej si k tomu těch půjčenejch dvacet táců od banky. Já ti doplatím zbytek. Navíc za tebe zatáhnu založení účtu v naší virtuální hře, což by tě jinak stálo dalších patnáct táců.“

Úžasem jsem hvízdl.

„Budeš to mít s mojí slevou pro zaměstnance společnosti,“ vysvětlil mi. „Standardní balíček Každodenní Rutina stojí dvaadvacet táců.“

„Proto to všechny banky propagují jako smyslů zbavené! Otázka zní, stojí ten zážitek opravdu za to?“

„Co myslíš? Proč by se o mě tvoje banka jinak tolik zajímala?“

„Takže jsi do toho taky přímo zapojený?“

Přikývl.

„Jak to funguje?“

Promnul si bradu. „Představ si virtuální svět obydlenej celou spoustou různejch ras, ve kterým ovládá každou postavu člověk. Zažereš se do toho takovým způsobem, až hrozí, že zapomeneš na skutečnej život. Řekněme, že seš účetní pod pantoflem. A v Glasshouse je z tebe najednou nejlepší šermíř z celýho království. Zvolíš si vlastní postavu i vzhled. Z dřívějšího ‚nerda‘ a ‚lůzra‘ se proměníš v pohlednýho bohatýho týpka, jednoho z nejlepších válečníků, kterej si užívá majetek i pozornost opačnýho pohlaví. Jedinej háček je v ceně samotnýho účtu – ale jak ti nejspíš došlo, tohle má nějakej rozmazlenej tatínkův chlapeček na háku. A co se týče běžnýho Ivana, Saši nebo Sergeje, jejichž třicetidenní zkušební období se kvapem blíží ke konci, kam se tihle pánové vydají? S prosíkem do banky! Už v tom jedou, chápeš, a mají bobky z toho, že o všechno přijdou.“

„To je šílené.“

„Ve skutečnosti ne. Výdělečnej projekt, to jo. Bavíme se tady o miliardách.“

„Aha. Ale co ta práce?“

„To je snadný. Herní vývojáři mysleli na všechno. Ve hře je všechno stejně komplexní jako v opravdovým životě. Vžij se na vteřinu do role rozmazlenýho, zazobanýho haranta, kterej si kupuje účet. Pro něho je to pakatel. Takže sis vytvořil postavu senzačního válečníka. Koupíš mu hrad a nějaký pozemky. Mimochodem, boháči do hry sypou prachy neustále. Vývojáři museli dokonce omezit denní platby limitem, aby zabránili inflaci. Tvoje postava se teda pořád vyvíjí, ale nemůžeš ji řádně vylevelovat – to znamená zvýšit její úroveň – bez, řekněme, vylepšování svý reputace. Takovejch boháčů ujíždí na týhle hře fakt hodně, jak si určitě dokážeš představit. Pro vylepšení reputace musíš dokončit určitý questy – teda úkoly, abys tomu rozuměl –, což ve stech procentech případů zahrnuje získávání nějakejch zdrojů nebo výrobu něčeho. Kromě toho, pořád se bavíme o světě, i když virtuálním, takže jeho ulice vyžadujou úklid, kytky zalívání a tak dál a dál. Pokud totiž tvůj hrad nebo město hnije ve špíně a ty se o něj nestaráš, podepíše se to na tvý reputaci a budeš tím pádem přicházet o jistý množství bonusů, kterejch je mimochodem spousta. Je toho dost, aby ti z toho šla hlava kolem. A fakt si myslíš, že ten rozmazlenej, prachatej fracek začne tuhle hru hrát jenom proto, aby zametal ulice nebo se staral o koně? Zapomeň, na tuhle špinavou práci si najme jiný hráče, kterejm platí herní měnou, směnitelnou za skutečný prachy. Aktuální kurz je jedna ku jedný, takže jeden zlaťák má hodnotu jednoho éčka. Tyhle virtuální peníze směníš v každý bance.“

Mlčky jsem zpracovával nově nabyté informace. „Jaké jsou ve hře ostatní účty?“

„Můžeš si vybrat z Bronzovýho, Stříbrnýho a Zlatýho.“

„Čím se liší?“

„Cenou, startovním balíčkem… je toho hodně.“

„Můžeš mi to vysvětlit?“

„Okay. Bronzovej plán tě vyjde na padesát táců. Startovní balíček obsahuje základní sadu vybavení. Přístup do hry máš z veřejnejch modulů. V podstatě začínáš jako chuďas. Stříbrnej plán stojí sto padesát tisíc. Osobní modul třídy Bé ti nainstalujou přímo u tebe doma. Můžeš si zvolit vlastního lenního pána. A nakonec Zlatej plán pro bohatý a slavný, za půl milionu éček. Nabízí všechny typy bonusů a dárečků, včetně vlastního pozemku, jehož velikost si můžeš za extra poplatek zvětšit.“

„Tohle je šílené,“ zopakoval jsem, celý vyjevený. „Dobrá, a co mi povíš o té Každodenní Rutině?“

„Každodenní Rutina je účet nulový úrovně. Hráč nemůže nikoho zabít, ale nemůže ani zemřít. Teoreticky je nesmrtelnej. Tenhle typ účtu je vytvořenej výhradně pro práci. Startovní balíček obsahuje samotný povolání, nářadí a neomezenej přístup do veřejnejch modulů. Přesnějš řečeno, tohle všechno cáluje zaměstnavatel daný postavy, kterej svýmu zaměstnanci umožňuje bezstarostně pracovat na svym území. Ať už se bavíme o dolu, nebo o obilným poli, tyhle pracoviště by měly bejt už ‚vyčištěný‘ – zbavený veškerejch potenciálních mobů – tak se slangově říká hejnům nejrůznějších příšer. Jo, a další důležitá věc: dovednostní úroveň postavy se neustále zvyšuje bez ohledu na její vlastní úroveň.“

„A co ten Bronzový účet?“

„Tihle hráči si můžou vybrat povolání až od desátý úrovně. Jejich volba i souprava nářadí je bude něco stát. A dovednostní úroveň je přímo propojená s jejich vlastní úrovní.“

„Co to znamená?“

„No, hra obsahuje celou spoustu zdrojů všech úrovní, od nulových po legendární.“

„Chápu. Hráč desáté úrovně nemůže získat legendární zdroj.“

„Přesně. Prozradím ti víc: úplně stejně je na tom i hráč dvoustý úrovně.“

„A jaká úroveň je nejvyšší?“

„Žádnej hráč zatim nepřekročil třístovku. Jestli se nemejlím, tak nejlepší hráč dosáhl dvoustý osmdesátý pátý úrovně. Jmenuje se Romulus a je členem klanu Steel Shirts, Ocelových košil. Běžní hráči tenhle klan znaj pod zkratkou SS.“

„Kriste.“

„Ale tohle fakt vědět nepotřebuješ. Ty budeš jednoduše dělat svoji práci a o víc se starat nemusíš.“

„Dobře.“

Dmitrij letmo pohlédl na hodinky. „Uděláme to takhle: předám tě teď svý asistentce, která ti ukáže, jak to celý přesně funguje. Každopádně je to její práce. Chci říct, dovede to mnohem líp než já. Bohužel mě trochu tlačí čas. Souhlas?“

Přikývl jsem. „Dík. Fakt si toho vážím.“

Vůbec poprvé mi věnoval vřelý úsměv. „V pohodě. Jsme přece bráchové, ne?“

Kapitola druhá

„Olegu, hrál jste někdy počítačové hry?“

Dmitrijova kolegyně Zoriana seděla u počítače a zadávala do databáze společnosti potřebná data. Jméno, příjmení, datum narození, číslo sociálního pojištění… a další.

Zoriana nosila krátký sestřih a uši jí zdobily nezvyklé náušnice zpodobňující duhově zbarvené motýly. Z očí této dvacetileté dívky s brýlemi vyzařovala inteligence.

„Počítá se Tetris a tankové simulátory?“

Usmála se, aniž by odtrhla oči od monitoru. „Nějaké zlozvyky?“

„Žádných si nejsem vědom.“

Zoriana dál ťukala do klávesnice. „Dobře. To je v podstatě všechno. Teď už jen potřebuju váš podpis.“

„Prosím.“

„Ne tak rychle,“ odvětila a obdařila mě dalším úsměvem. „Od Dmitrije vím, že to s tou prací myslíte vážně, takže o to tu nejde. Nejprve se musíte seznámit s herním obsahem a vybrat si rasu a profesi.“

„Vážně na tom tolik záleží?“

Zoriana si posunula brýle na nose a věnovala mi blahosklonný úsměv. „Víte, Olegu, dnešní počítačové hry se ani zdaleka nepodobají hrám typu Tetris. Zeje mezi nimi opravdu velká časová propast.“

Nechtěl jsem se s ní dohadovat, takže jsem zvedl ruce na znamení kapitulace. „Dobrá, vyhrála jste! Vyberu si rasu.“

„Výborně, oceňuju váš přístup. Zavedu vás k testovacímu modulu třídy A, ve kterém si vše prohlédnete na vlastní oči.“

Testovací modul připomínal něco mezi zubařským křeslem a – nemohl jsem si pomoct a té představě se usmál – jedním z těch kadeřnických křesel ze sedmdesátých let s obrovskou sušící helmou ve tvaru kbelíku.

Zoriana si mého veselí nevšímala, přešla k přístroji a jala se do monitoru zabudovaném v „kbelíku“ zadávat nějaká data. Neobratných narážek na podivnou konstrukci tohoto udělátka si patrně vyslechla již dost.

„Udělejte si pohodlí, Olegu. Zabere vám to více času, než si možná myslíte. Doporučuju vám odskočit si nejprve na toaletu.“

Zavrtěl jsem hlavou a vydrápal se na tvrdé sedadlo.

Zoriana dokončila úpravu nastavení, načež mě vyzvala: „Uvolněte se a neotáčejte hlavou. Není to nebezpečné. Teď zavřete oči.“

„Kbelík“ se mi s tichým zapípáním spustil až k bradě. Cítil jsem, jak mě Zoriana vzala za ruku a přitiskla mi prsty k nějakému plochému povrchu.

„Už můžete otevřít oči. Pod pravou rukou máte dotykový panel. Panoramatická obrazovka je přímo před vámi. Máte smartphone?“

„Ano.“

„Funguje to na stejném principu. Nahrávám obsah… a je to. Teď vás nechám o samotě, abyste se na to mohl pořádně podívat. Pokud mě budete potřebovat, klikněte na ikonu se zvonkem, kterou najdete v pravém horním rohu obrazovky.“

„Dobře. Díky.“

„Uvidíme se později.“

Nahrávací tabulka programu ožila a s přibývajícími procenty měnila zabarvení ze žluté na zelenou. Připadal jsem si jako ve 3D kině. Dokonce jsem zvedl ruku v naději, že se dotknu prostorového obrazu.

99 %…

100 %…

Po zaznění fanfáry jsem div neohluchl. Chvatně jsem ztlumil zvuk. Ovládání bylo docela snadné – o nic složitější než u mobilu. Uživatelské rozhraní lahodilo oku, písmo bylo zřetelné a grafika na vysoké úrovni. Lidé si hraní her v těchto mašinkách očividně užívali. Jestliže za tuto zábavu utráceli tolik peněz – vlastně do ní investovali – pak tomu tak být muselo. Mě taková kratochvíle prozatím bůhvíjak neohromila.

Tak se do toho pustíme.

Hra mi ze všeho nejdříve nabídla psanou formu dějin daného virtuálního světa. Mýty a letopisy mě však absolutně nezajímaly. Nepochybně překypovaly zbytečnými informacemi drahými srdcím zarytých fandů žánru fantasy. Já dával přednost faktům. Copak je to tady? Aha, Průvodce pro nováčky. Profese. Kliknu na to a uvidím.

Farmaření, řemeslná výroba, služby… no teda! Každá kategorie obsahovala stovky stránek! Kovář, metař, štolba, rybář, kořenář, nosič vody, čistič kanálů, farmář, zahradník…

Nechtělo se tomu věřit. Zoriana měla pravdu: tohle mi nějakou dobu zabere.

Klikl jsem na filtr: Nejoblíbenější.

Vlasový stylista, krajinný architekt, manažer… Dobrá…

Filtr: Nejlépe placené.

První místo na tomto seznamu zaujímal horník. Dál jsem se nedíval. Profesi bychom měli.

Nyní rasa. Jaké rasy jsou v případě téhle konkrétní profese nejoblíbenější?

Obrazovku vyplnila mohutná postava jedince zaujímajícího první místo v žebříčku. Pod šedivou, lysou kůží hrály svaly a šlachovité paže s vystouplými žilami mu visely až ke kolenům. Připomínal kráčející rypadlo. Jakpak ti říkají, fešáku? Jeskynní horrud. Základní atributy: síla, rychlost, výdrž, obrana, hbitost. Co se týkalo horrudových dodatečných schopností, tak na ty jsem se už vážně musel podívat.

Dodatečná schopnost: Síla hor

Účinnost: +0,5 % k Síle s každou novou dovednostní úrovní

Dodatečná schopnost: Síla vůle

Účinnost: +0,8 % k Rychlosti s každou novou dovednostní úrovní

Bylo to víceméně jasné. Chlapík byl silný, ale příliš pomalý. Další. Skalní rhoggh. V podstatě bratr horruda, jen o ždibec menší, nepatrně slabší a o něco rychlejší.

Následující na seznamu: Temný gnóm. A co ty, kámo?

Dodatečná schopnost: Starý kozák

Účinnost: +0,5 % k pravděpodobnosti vytěžení dvojnásobného množství zdroje jedním úderem krumpáče

Dodatečná schopnost: Ostříží zrak

Účinnost: +0,1 % k pravděpodobnosti vytěžení zdroje vyšší úrovně jedním úderem krumpáče

Po něm jsem objevil trpaslíka s obdobnými atributy. Zdálo se, že většina hráčů v zásadě preferuje silné a pomalé postavy. Patrně se domnívali, že rychlost nemá v podzemních dolech žádné využití. Ostatní si vybírali trpaslíky a gnómy, jejichž dodatečné schopnosti nabízely bonusy vztahující se ke zdrojům.

Mrknul jsem na typy smluv a seznal, že hráč se může nechat platit třemi způsoby: od hodiny, od výkonu a od „vytěžené hodnoty“. A to je co? Vzápětí jsem pochopil. Třetí typ se ničím nelišil od dvou předchozích, jenže v tomto případě hrála roli i hodnota nerostů. Mohl bych si vybrat kombinaci druhého a třetího typu.

Kde jsem to skončil? Ach ano. Trpaslík, nebo gnóm? První dva vazouni nepřipadali v úvahu. Přebytek svalové hmoty z mého pohledu problém nikdy nevyřešil.

Znovu jsem se pustil do hledání a tentokrát přidal do požadovaných atributů sílu a rychlost. Vyhledávač vyplivl tytéž výsledky. No, nevadí. Budu si tedy muset vybrat trpaslíka. Proč ne? Jeho atributy ušly. Trpaslíci, rasa horníků, nadto obývali (na základě mé paměti) podzemí – přinejmenším by tomu tak mělo být, pokud herní vývojáři vycházeli z tradiční mytologie.

Kliknutím myši na příslušné políčko jsem vyresetoval nastavení. Okamžíček. Co mi to tam skočilo teď?

Opět jsem se pustil do vyhledávání. A skutečně – s aktivovaným filtrováním dle oblíbenosti jsem dostal sto dvacet čtyři výsledků, ale jakmile jsem tento filtr zrušil, vyhledávač najednou našel sto dvacet pět výsledků. Totéž se opakovalo, když jsem se výsledky hledání pokusil profiltrovat dle síly. Jak to? Filtr podle všeho opomíjel jednu rasu. Jednalo se snad o nějakou závadu? Nepravděpodobné. Tohle byla seriózní společnost.

Jak tedy nalézt onu chybějící rasu? Očekávali snad, že si prohlédnu všechny stránky? Ne. Nepochybně existoval lepší způsob.

Pak jsem dostal nápad: co takhle profiltrovat výsledky hledání dle počtu zobrazení stránek? Do patřičného políčka jsem zadal nulu a čekal. Bingo! Ale… to je snad špatný vtip?!

Na obrazovce se objevil obrázek neduživého, drobného mužíčka se střapatou bradkou a rozcuchanými vlasy. Prohlédl jsem si ho pozorněji. Ramena měl úzká, ale předloktí docela silná. Kdyby si oblékl námořnickou uniformu, na hlavu posadil čapku a z koutku úst by mu čouhala fajfka, jako by z oka vypadl typickému mořeplavci ošlehanému větrem.

Jeho pleť byla našedlá, ruce měl obrovské a nevraživě na mě zíral očima vykukujícíma zpod huňatého obočí. Ve skutečnosti… to do sebe všechno zapadalo. Co by to obrovité monstrum jménem horrud pohledávalo v dole s úzkými chodbičkami a nízkým stropem? Společně s tím druhým, Skalním rhogghem, byl předurčen k farmení levné rudy (Dmitrij ještě stačil obohatit moji slovní zásobu o základy herního slangu; jestli si tedy lámete hlavu nad významem slova farmit, vězte, že to znamená „získávat určitou komoditu“). Trpaslíci i gnómové navíc připomínali zakrslé „almary“ s plnovousy až po kolena – na pachtění se v úzkých tunelech měli příliš široké boky a velký zadek. Kdyby takové bytosti opravdu existovaly, musely by vypadat jinak.

Ale co, nemělo smysl se kvůli tomu nějak rozohňovat. Jak ti říkají, kámo?

Ennan.

A co tvoje schopnosti?

Dodatečná schopnost: Vykuk

Účinnost: +1 % k pravděpodobnosti zvýšení dovednostní úrovně po každém dvacátém získaném zdroji

Dodatečná schopnost: Praví hrdinové kráčí po křivolakých stezkách

Účinnost: +2 % k pravděpodobnosti zvýšení schopnosti Vykuka o jeden bod po každém stém získaném zdroji

Druhá schopnost tedy ovlivňuje tu první…? Jinými slovy budu mít jen jednu, protože jsou vzájemně propojeny. A co se týkalo samotného řemesla… bohužel nebylo možné prakticky si ho vyzkoušet.

Minimálně další hodinu jsem strávil četbou o postavě ennana – jako bych tím mohl něco změnit.

Civěl jsem do jeho mrzuté tváře. „Tak co říkáš, kámo? Zkusíme to spolu?“

Odpověď mi zůstal dlužen a dál zíral do prostoru.

O svém rozhodnutí jsem ještě nějakou dobu uvažoval. Nakonec jsem stiskl „Vybrat“.

Zvolená profese: Horník. Potvrdit: Ano/Ne

Ano.

Zvolená rasa: Ennan. Potvrdit: Ano/Ne

Ano.

Zadej svou herní přezdívku.

Oleg.

Omlouváme se. Tuto přezdívku již někdo používá. Přeješ si zadat jinou?

Dobrá otázka. Vyskočilo malé okno: generátor jmen pro ennana. Napsal jsem Oleg a po zhlédnutí výsledků se otřepal. Blbé… rozhodně ne… ale tohle by celkem ušlo. A co tohle? Olgerd…

Vítej, Olgerde! Výborně!

Dobrá. Klikl jsem na zvonek. Nastal čas z tohohle vynálezu vypadnout.

Zoriana přišla za několik minut. „Jste v pořádku? Už jsem si o vás začínala dělat starosti a chystala se vás zkontrolovat.“

„Proč?“

„Už tady sedíte skoro čtyři hodiny!“

„To není možné! Odhadoval jsem to nanejvýš na třicet minut.“

„Jo, jasně! A to jste ještě ani nezačal hrát. Tohle je pouhý testovací modul. Nyní bych vás požádala, abyste mě následoval.“

„Co tím myslíte, že jsem nehrál?“

Počastovala mě rozpačitým pohledem, pak se otočila a zamířila k východu. Pokrčil jsem rameny a šel za ní.

Vrátili jsme se do bratrovy kanceláře. Seděl za stolem a zamyšleně hleděl na monitor. Ticho narušovalo jen tlumené hučení počítačového chladiče a klikání myši.

Posadil jsem se naproti němu a čekal. Brali se tady až příliš vážně. Netušil jsem, z jakého důvodu panuje okolo Mirror Worldu takové pozdvižení. Podle mě šlo o pouhý bleší cirkus. A nadto velice drahý.

Můj bratr dál zíral na mé výsledky. Co bylo špatně? Co tam viděl?

Promnul si čelo. „Vidím, řekl slepec.“

„Tohle říkával táta. Jeho oblíbené úsloví.“

„Jo,“ souhlasil a stále očima hypnotizoval monitor. „Nespokojil se s pouhým ‚vidím‘, vždycky musel dodat ‚řekl slepec‘. Tenhle zvyk jsem po něm zdědil.“

„Já taky.“

Trpce se usmál. „Máme toho hodně společnýho, nemyslíš?“

Odmlčel jsem se. „Jak se má tvoje máma?“

„Je nemocná. A tvoje?“

„Zemřela před sedmi lety.“

„To mě mrzí.“

Ztichli jsme. Opět bylo slyšet jen klikání myši. Chladič se vypnul.

„Hotovo.“ Dmitrij se na mě konečně podíval. „Uložil jsem ty tvý husarský kousky do databáze. Jaks ho vyhrabal? O existenci týhle rasy jsem neměl ani páru.“

Pokrčil jsem rameny. „Čirou náhodou.“

„To je fuk. Teď už zbejvá jen celkový vyšetření a můžeme tě přihlásit. To tě čeká zejtra. Teď si musíš trochu odpočinout.“

„Jaké vyšetření?“

„Jen pár nezbytnejch testů. Vládní nařízení.“

„Je to tak vážné?“

„Je. Krátce po vydání hry se vyskytly určitý problémy.“ Moji nevyslovenou otázku odbyl mávnutím ruky. „O nic nejde, fakt. Pro dnešek je to všechno. Budu tě očekávat zejtra ráno v devět. Teď se běž natáhnout.“

Vyškrábal jsem se na nohy a podal Dmitrijovi ruku. „Díky, brácho.“

„To nestojí za řeč. Doufám, že ti to vyjde.“

S úsměvem jsem přikývl a zamířil ke dveřím. Věci se daly do pohybu.

Nemohl jsem se dočkat, až se o všechny ty novinky podělím s manželkou. Během zpáteční cesty do pronajatého bytu jsem si představoval její rozzářené oči i úsměv, který jí na tváři vykouzlí ty dobré zprávy. V jednom kuse jsem snil o okamžiku, kdy bude celá tahle záležitost konečně za námi. Budeme spolu. Světlana určitě ráda uslyší, že se s bratrem poznáváme. Bylo mi už čtyřicet, jemu pětatřicet. Oba jsme byli dospělí a museli jsme pochopit, že naši rodiče jistě jednali na základě vlastních postranních motivů, které s jejich dětmi nijak nesouvisely.

Na zítřek jsem se velmi těšil. Nebylo času nazbyt.

Kapitola třetí

Lékařské vyšetření bylo k smíchu. Doktor mě zběžně prohlédl a potom jsem musel vyplnit několik dotazníků. Následně jsem se odebral do posilovny, kde mi na tělo připojili senzory a nařídili mi zvedat činky, běhat a provádět sedy lehy. Dokonce jsem zvládl udělat i šest shybů. Zoriana mé výkony bedlivě pozorovala, a přitom si něco poznamenávala do papírů položených na psací podložce.

Po všech těch prostocvicích mě konečně propustili. Dobrat se výsledků jim trvalo další hodinu.

Do kanceláře vstoupil Dmitrij a usmíval se od ucha k uchu. Co ho tak rozveselilo? I když, nejspíš měl prostě radost za svého bratra.

„Získals pětadvacet bodů! To není vůbec zlý. Viděl jsem lidi v lepší kondici, který se nezmohli ani na dvacet. Jak říkám, tělo dokáže neuvěřitelný věci, když mu to hlava dovolí!“

„Záleží na tom?“

„No, tak zaprvý, kdybys jich nezískal minimálně patnáct, tak by ti to hraní zatrhli.“

„Páni! Proč jsi mi to neřekl?“

„Nešlo to. Máme kvůli tomu zavedený strašně přísný pravidla. Znáš ty technický dodatky ve smlouvách tištěný drobnym písmem, ne? Ty naše se týkaj spontánního testování. Ale na to sere Bílej tesák. Všechno je v cajku. Bylo mi jasný, že to zmákneš.“

„Dá se říct, že mně taky. A zadruhé?“

„Vývojáři zavedli pravidlo. Body z testů slouží jako dodatečnej bonus k základním atributům postavy. Když se teď přihlásíš, budeš mít k/romě počátečních bodů navíc těch pětadvacet. Rozdělíš si je podle svýho.“

Pokrčil jsem rameny. Jakou reakci ode mě očekával? Neměl jsem nejmenší zdání, do čeho jdu. Světlana se mi zmínila o reklamách, které zahlédla v televizi. Celé to vypadalo legitimně. Na druhou stranu, pryč byly ty dny, kdy jste mohli skutečně věřit informacím z televize. Spíš bych měl říct, že se jim nedalo věřit nikdy.

„Po vstupu do Glasshouse budeš litovat, žes těch bodů nezískal víc. Tohle štve vždycky každýho, ale aspoň si z toho dělaj srandu. Můžu ti říct jedno: bonusovejch bodů není nikdy dost.“

Opět jsem jen pokrčil rameny.

„Dobře, tak začnem. Tvůj účet je napůl vytvořenej. Ještě ti zbejvá potvrdit nastavení a můžeš se pustit do hraní. Další věc: skutečný najímání, podepisování smlouvy a prodej vercajku probíhá v Mirror Worldu. V tomhle případě tvý rozhodnutí ovlivnit nemůžeme. Jedna malá rada. Sleduj herní novinky a snaž se jednat jenom se zavedenýma hráčema. Přidej se k nějakýmu silnýmu klanu nebo gildě – tak se říká týmům. První den je klíčovej. Dneska se naloguješ odsud, příště už z modulu svýho zaměstnavatele. Zaměř se na získání pracovní smlouvy. Čím delší lhůta platnosti, tím vyšší půjčku ti nabídnou. Jo, abych nezapomněl: hlavně to nepřeháněj. Lidská makovice je nepředvídatelná a mizerně prokoumaná. Veškerý počínání ve hře ovlivní tvý tělo. Takhle to zkrátka funguje. Vzpomínáš na to druhý úsloví, který říkával táta?“

„Ve zdravém těle zdravý duch?“

„Přesně. Jenže v Mirror Worldu je to jaksi opačně. Dokud máš v pohodě šišku, máš v cajku i tělo. Však to poznáš sám. Držím ti palce.“

Modul třídy GT se podobal horizontálnímu soláriu. Znejistěl jsem. Přepadl mě takový zvláštní pocit… modul až nepříjemně připomínal rakev.

„Jste v pořádku?“

Lekl jsem se. Tu otázku mi položil přibližně pětadvacetiletý mladík, který mě účastně pozoroval. Sklopil jsem zrak k jeho jmenovce a zamžoural na ni.

Andrej

Obsluha modulové jednotky

„Nic mi není, díky. Jen se mi trochu zamotala hlava.“

Zasmál se. „To nic, stává se to. Lidem se na poslední chvíli roztřesou kolena. A potom je z těch modulů nemůžeme za žádnou cenu vytáhnout. Svlékněte se, prosím, a lehněte si sem.“

Udělal jsem, oč mě požádal. Mé tělo přijala hřejivá náruč želatinového lůžka; jako kdybych si lehl do povidel.

„Nehýbejte se, prosím.“

Ztuhl jsem. Andrej mi na hlavu nasadil složitě vyhlížející zařízení. „Zavřete oči.“

Poslechl jsem.

„Budu počítat do deseti. Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Pět…“

Andrejův hlas ke mně najednou doléhal jakoby z dálky.

„Šest…“

Nyní jsem musel napínat uši, abych jej slyšel.

„Sedm. Os…“

Rozhostilo se naprosté ticho, nekonečné a dokonalé. Umřel jsem? Obklopovala mne černočerná tma. Ne, nemohl jsem zemřít. Mysl jsem měl úplně jasnou. Pokusil jsem se promluvit, ale nešlo to. Částečně jsem zkusil otočit hlavou. Měl jsem pocit, že mé tělo odplulo někam do temnoty.

Letmým pohledem jsem náhodou objevil drobný bílý puntík, který se zvětšoval, až nabyl velikosti tenisového míčku, potom podšálku… Vynořoval se stále blíž a blíž, dokud nepřerostl v okno.

Přiblížilo se.

Pohltilo mě světlo.

Náhle mě ohlušil zvuk dopadající vody. Na tváři jsem ucítil čerstvou brízu prostoupenou vlhkým závojem. Mé tělo se zmítalo. Otevřenou dlaní jsem nahmatal několik oblázků a z čista jasna je vnímal celým svým tělem.

Zvedl jsem se ze země a posadil se.

Bože na nebesích!

Nějakým kouzlem mě teleportovali z laboratoří k překrásnému vodopádu. Kameny na dotek hřály. Rukou jsem zavadil o nějaké keříky vyrůstající z pukliny v zemi. Tohle bylo stoprocentně reálné. Nemožné!

Zhluboka jsem se nadechl svěžího vzduchu a zaposlouchal se do šumění stromů ve větru, štěbetání ptáků a hučení vodopádu.

Musel jsem přicházet o rozum!

Mé zmatení se ještě prohloubilo po spatření trojrozměrného nápisu, který se mi zjevil před očima. Polekal jsem se. Písmena vybledla a vzápětí ožila barvami.

Vítej v Mirror Worldu, Olgerde!

Aby sis užil svět v celém jeho rozsahu, dokonči prosím registraci svého účtu.

Přeješ si dokončit registraci svého účtu ihned? Ano/Ne

Označil jsem Ano.

Gratuluji! Registrace dokončena!

Zbývá ti 15 nerozdělených bodů!

Zbývá ti 25 bonusových bodů!

Tohle muselo počkat. Nikam jsem nepospíchal. Pokusil jsem se vstát, leč marně.

Nemůžeš se hýbat.

Síla: 0 bodů

Rychlost: 0 bodů

Ach, takhle to tedy funguje. Investoval jsem po jednom bodu do obojího. Tělo mě začalo poslouchat, byť neochotně, jakoby zpomaleně.

Zvýšil jsem svoji rychlost o další bod. Výrazně to pomohlo, ovšem pořád jsem se pohyboval příliš pomalu.

Přidání dalších dvou bodů přineslo kýžený výsledek. Výborně. Nemusel jsem zrovna pobíhat okolo. Pokusil jsem se trochu projít a cítil se přitom dobře.

Teď síla. Zvedl jsem malý kámen a sevřel jej v pěsti. Dobře.

Co tenhle, o velikosti mé hlavy? Ani omylem! Nicméně povolání horníka vyžaduje opakované zdvihání těžkých břemen.

Zvýšil jsem sílu o jeden bod, větší kámen jsem přesto zvednout nedokázal. Podařilo se mi to až po přidání dalšího bodu. Ano! Perfektní!

Díky znalostem načteným předchozího dne jsem věděl, že s body musím šetřit. Kdybych chtěl nějaký atribut vynulovat, přišel bych o polovinu již investovaných bodů. Musel jsem tedy postupovat s rozmyslem. Představte si, kolik bodů bych musel investovat do mohutné postavy Jeskynního horruda! Ennanovi jich stačilo pár.

Zkontroloval jsem atributy (neboli staty) mé postavy:

Síla: 3 body

Rychlost: 4 body

Zbývalo mi pěkných třiatřicet bodů.

Přešel jsem k vodě a pohlédl na hladinu, v níž se zrcadlil ennanův obličej. Měl moji tvář i tělo, o což se postaralo výchozí nastavení, na kterém jsem nic neměnil. Tady jsme tedy stáli, v životní velikosti a dvakrát tak oškliví!

Dotkl jsem se vody. Byla chladná, jako voda v horách. Jak to dokázali? Ovlivnila mi snad smysly moje mysl, která chlad očekávala? Nebo se jednalo o úplně jiný mechanismus?

Řádně jsem si své nové já prohlédl a potom koukl do mapy, která nabízela užitečný náhled na všechny nedaleké obce. Největší z nich, Leuton, se rozprostírala asi tři kilometry odtud – právě tam jsem se rozhodl vydat.

Vyrazil jsem na pochod po pěšině klikatící se okolo srázů, která mě zavedla do lesa. Za chůze jsem se rozhlížel všemi směry jako pětiletý klučina na prvním výletě do přírody. Vzhled krajiny byl úchvatný. Všude okolo se k nebesům tyčily prastaré stromy, jež ve mně svými rozměry vzbuzovaly strach z rozmačkání. Četné louky překypovaly květinami všech barev, jejichž rozmanitost, která šla ruku v ruce s úžasnou autentičností tohoto světa, byla ohromující.

Po nějakých deseti minutách na mě dolehla únava. Ztěžka jsem oddechoval, stěží zvedal nohy a hlava mi třeštila – jako kdybych právě bez cizí pomoci vyložil kamion plný cihel. Někde se stala chyba.

Aha! Zřejmě jsem na to přišel:

Energie: 5/40

Desetiminutová chůze mě v podstatě připravila o bezmála všechnu energii, což rozhodně nebylo dobré.

Posadil jsem se na velký padlý strom obrostlý hustou vrstvou mechu. Musel jsem se tomu podívat na kloub. Kde to jen bylo…tady!

Výdrž

Účinnost: Každý bod přidává +20 k Energii

Čas na trochu matematiky. Desetiminutová svižná chůze mě stála pětatřicet jednotek energie. Chůze byla v tomto světě očividně luxusem.

Utratil jsem tři body za výdrž:

Výdrž: 3

Energie: 12/100

No teda! Už dvanáct? Před chvílí svítila na ukazateli pětka!

Dýchalo se mi snadněji, ale nohy jsem měl pořád ztěžklé, z čehož vyplývalo, že nehybné sezení obnovuje energii. Konečně nějaké dobré zprávy!

Nevadí, během putování budu nejspíš muset odpočívat. Ano, nějakou dobu to zabere, leč nedokázal jsem odolat.

Tímto stylem jsem pokračoval dál: jakmile mě začala zmáhat únava, hned jsem vyhledal pěkné, pohodlné místečko k odpočinku.

Zrovna jsem procházel rozlehlým polem, když vtom mě dostihla pestrobarevná kavalkáda jezdců v zářivém brnění, právě ve chvíli, kdy jsem usedal, abych nabral síly. Netušil jsem, co je přimělo zastavit. Možná můj zanedbaný vzhled či němý úžas zračící se mi v očích. Koneckonců na tom nezáleželo.

V mé blízkosti přešlapoval černý kůň s obrovskou hlavou, který mě probodával uhrančivým pohledem a neváhal by mě udupat. Zpoza jeho hřbetu se na mě zářivě usmívala překrásná mladá dívka se smaragdovýma očima, zlatavými kadeřemi, plnými ňadry, vzpřímenými zády a dokonalými křivkami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Projekt Každodenní Rutina.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.