Dragon Age v nakladatelství

FANTOM Print

Ukradený trůn

The Calling (český název bude upřesněn)

TM

FANTOM Print

2009

Mé Omě

Copyright © 2009 by Electronic Arts, Inc.

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-063-4

ISBN 978-80-7398-414-4 ePub

ISBN 978-80-7389-415-1 mobi

PODĚKOVÁNÍ

Velké díky mým povzbuzovatelkám Jordan, Steph, Danielle a Cindy. Bez nich bych to nedokázal.

Také děkuji herním vývojářům z Bio Ware, kteří věří, že se vyplatí investovat do dobré knihy.

1.

„Utíkej, Mariku!“

A on utíkal.

Matčina poslední slova ho hnala vpřed, strašlivý obraz její vraždy mu spaloval mysl. Dovrávoral na okraj mýtiny a ponořil se mezi stromy. Nevšímal si trnitých šlahounů, které mu drásaly obličej a zachytávaly plášť, a slepě si razil cestu křovinami.

Zezadu ho popadly dvě silné paže. Je to jeden z matčiných mužů, nebo zrádce, který zinscenoval její smrt? Rozhodl se pro to druhé. Se zavrčením sebou škubnul, bojoval a snažil se vytrhnout ze sevření. Jediným výsledkem byly další větve, které ho šlehaly do obličeje, jejich listí ho oslepovalo. Paže se ho pokoušely vytáhnout zpět na mýtinu, proto se zapřel botami do země a snažil se zachytit o vyčnívající sukovité kořeny. Marik se dál vehementně bránil a škubal sebou, když loktem narazil do něčeho tvrdého… do něčeho, co s hlasitým křupnutím povolilo a způsobilo překvapený výkřik bolesti.

Sevření rukou ochablo a Marik vyrazil mezi stromy. Jeho dlouhý kožený plášť se o něco zachytil, brzdil ho a táhl zpět. Trhal sebou a zběsile se vzpínal jako v kleci lapená divoká šelma, dokud se z něj nevyvlékl a nenechal ho za sebou viset mezi větvemi. Marik těžce oddychoval a hnal se do temnot, aniž by riskoval jediný pohled zpět k mýtině. Okolní les byl prastarý a skrze hustý zelený baldachýn větví pronikalo jen pár nejslabších měsíčních paprsků. Světla nebylo dost, aby mu osvětlilo cestu, jen proměnilo les v labyrint plný strašidelných stínů. Vysoké pokroucené duby ho obklopovaly jako nehybní strážci lesa, chránění neproniknutelnou hradbou křovin tak temných, že se v nich mohlo skrývat téměř cokoliv.

Neměl nejmenší tušení, kam míří, jeho nohy řídila jen touha uprchnout co nejdále od mýtiny. Klopýtal přes kořeny vyrůstající z hrbolaté země a narážel do kmenů stromů, které se před ním vynořovaly z temnoty. Ve vlhkém bahně mu podkluzovaly nohy a ztrácel v něm rovnováhu. Vypadalo to, jako by se ho země chystala každou chvíli pohltit. Nedokázal se tu zorientovat, klidně by mohl běhat v kruzích, aniž by si toho všiml. Marik zaslechl volání mužů, kteří vstoupili do lesa a zahájili štvanici, a za nimi rozeznal doznívající zvuky boje. Zvonění ocelových čepelí, křik umírajících, mužů oddaných jeho matce, z nichž většinu znal celý život.

Zatímco zběsile utíkal pryč, Marikovou myslí vířily vzpomínky. Ještě před chvílí se třásl zimou na chladné lesní mýtině, přesvědčený, že jeho přítomnost na utajené schůzce není ničím jiným než pouhou formalitou. Jednání věnoval pramalou pozornost.

Matka mu před setkáním řekla, že s pomocí nových spojenců získá rebelie konečně na síle. Tito muži se rozhodli postavit proti svým orlesiánským pánům, tvrdila, a to je příležitost, kterou si nemůžeme nechat ujít. Ne po tolika letech strávených na útěku a skrýváním, kdy jsme se pouštěli jen do těch bitev, které jsme mohli určitě vyhrát.

Marik proti setkání nic nenamítal, nikdy by ho nenapadlo, že jim bude hrozit nebezpečí. Vždyť jeho matka byla nechvalně proslulá Královna rebelů, to ona vyvolala první povstání a stála v čele vzbouřenecké armády. Vždy to byla její válka, ne jeho. On sám dokonce trůn svých předků nikdy neviděl, nikdy nepochopil moc, kterou jeho rodina vládla před invazí orlesiánců. Celých osmnáct let života strávil v táborech rebelů a odlehlých pevnostech, na nekonečném pochodu a ve stínu své matky. Nedokázal si ani představit, jaké by to bylo žít jinak, taková budoucnost mu byla naprosto cizí.

A teď byla matka mrtvá.

Marik ve tmě ztratil rovnováhu a uklouzl na příkrém svahu pokrytém vlhkým listím. Když se skutálel až k jeho úbočí, narazil hlavou na kámen a vykřikl bolestí.

Bolest rozptýlila příval vzpomínek. Z dálky zaslechl tlumený křik pronásledovatelů. Slyšeli ho.

Marik ležel mezi stíny a držel se za poraněnou hlavu. Cítil se jako v ohni, jako v ohnivém pekle, které ho připravovalo o rozum, a proklínal se za hloupou chybu. Jen díky štěstí unikl tak daleko do lesa a teď sám prozradil svou pozici. Ucítil vlhkost mezi prsty. Vlasy prosakovala krev a stékala mu kolem uší na krk – tak hustá a teplá v porovnání s ledovým vzduchem kolem.

Na okamžik se otřásl, mezi rty mu uniklo krátké zavzlyknutí. Možná by bylo nejlepší zůstat tu ležet, pomyslel si. Už zabili jeho matku a vysloužili si odměnu, kterou jim uzurpátor jistě přislíbil. Čím pro ně byl on? Jen další člen doprovodu, kterého matka přivedla na tajnou schůzku. A pak strnul, když si uvědomil strašlivou pravdu.

Právě se stal králem.

Samozřejmě mu to připadalo absurdní. On, a král? On, který si vysloužil tolik nespokojených a ustaraných pohledů? On, jehož matka musela neustále omlouvat? Vždy ho ujišťovala, že až dospěje, snadno si získá stejný respekt jako ona, ale k tomu nikdy nedošlo. Vůbec ho neomlouvalo, že nikdy nebral vážně možnost matčiny případné smrti. Byla pro něj nezranitelná a silnější než život sám. Její smrt byla pouhou mlhavou představou, která se neměla nikdy naplnit.

A teď byla pryč a on měl zaujmout její místo jako král. Měl dál vést její povstání?

Představil si uzurpátora sedícího na trůnu jeho předků, jak se nepříčetně chechtá při zprávách o Marikově nástupnictví. Možná by bylo nejlepší zemřít tady, nechat si probodnout břicho mečem, stejně jako to udělali jeho matce, pomyslel si, než se stát terčem posměchu celého Fereldenu. Třeba se povstalcům podaří najít nějakého vzdáleného příbuzného, který za něj ponese prapor rebelie. A když ne, bude pro všechny lepší, že rod krále Calenhada Velikého vymře s ním. Ať raději povstání skončí spolu s Královnou rebelů, která zemřela tak blízko cíle, než aby se pomalu zhroutilo pod vedením jejího neschopného syna.

V té myšlence nacházel zvláštní uspokojení.

Marik ležel na zádech, vlhký chlad vycházející z bahna a spadaného listí mu pomalu pronikal kůží a přinášel s sebou podivný pocit klidu. Nepravidelné výkřiky pronásledovatelů se přibližovaly, ale Marik je téměř nevnímal. Místo toho se snažil soustředit na šelest listí v korunách nad sebou. Vysoké stromy kolem něj stály jako gigantické stíny shlížející na drobnou postavu schoulenou u svých nohou. Mohl cítit vůni jejich dřeva i kyselý zápach vytékající pryskyřice. Tito strážci lesa se stanou jedinými svědky jeho smrti.

Jak tam ležel a bolest hlavy pozvolna slábla, začalo mu to myslet jasněji. Muži, jež sem pod příslibem pomoci vylákali jeho matku, byli fereldenští šlechtici, kteří se na kolenou plazili před orlesiánci, aby si mohli ponechat svá panství. Než by dostáli slibu věrnosti, raději zradili právoplatnou královnu. Jestli neunikl nikdo další, aby informoval zbývající rebely, co se doopravdy stalo, tak se pravdu možná nikdy nikdo nedozví. Zůstanou jen domněnky a dohady, ale žádný důkaz. Vrazi za svůj zločin nikdy nezaplatí.

Marik se i přes protesty třeštící hlavy posadil. Celé tělo ho bolelo a třásl se zimou, která ho mrazila až do morku kostí. Bylo těžké odhadnout, kde se právě nachází, ale k okraji lesa to nemohlo být daleko. Pronásledovatelé se pohybovali poblíž, pátrali po něm a navzájem na sebe křičeli. Jejich hlasy ale zněly stále slaběji. Neměl by zůstat na místě a v tichosti počkat? Spadl do mělké rokle, a kdyby se tu schoval, pronásledovatelé by ho mohli minout a on by zatím získal čas popadnout dech. Pak by se mohl odplížit k mýtině a zjistit, jestli někdo z matčina doprovodu nezůstal naživu.

Nedaleko zapraskala větev. Marik ztuhnul. Bedlivě naslouchal zvukům temného lesa, ale několik příštích mučivých vteřin nic dalšího neslyšel. Na větev musel někdo šlápnout, tím si byl jistý. Číhal dál, neodvažoval se ani pohnout… a uslyšel to znovu. Tenhle krok byl ale mnohem tišší. Někdo se k němu snažil připlížit. I když on sám ho neviděl, protivník si ho už možná všiml.

Marik zoufale uvažoval, co má udělat. Vzdálenější ústí rokle, kde se schovával, se svažovalo prudce dolů, bylo obtížné ve slabém měsíčním světle odhadnout, kam vede. Tím směrem ho navíc čekala zem protkaná kořeny a zarostlá hustým křovím. Tudy se potichu odplížit nedokáže. Buď zůstane na místě… nebo se z rokle vyšplhá ven.

Další zamlaskání vlhkého listí donutilo Marika přitisknout se k zemi. Bylo obtížné něco rozeznat mezi vzdáleným voláním pronásledovatelů a větrem hučícím v korunách, přesto však zaslechl nedaleké tlumené kroky, jak se k němu někdo opatrně blížil. Doufal, že zatím nezná jeho přesnou pozici, ale v temném lese mohl pronásledovatel dopadnout stejně jako on a spadnout do té samé rokle.

Marikovi se představa, že mu zabiják spadne přímo na hlavu, dvakrát nezamlouvala. Opatrně se pokusil postavit. Údy mu při tom projela ostrá bolest. Měl poškrábané ruce a obličej od trní a byl si jistý, že má tržnou ránu na hlavě… ale bolest byla tak zvláštně vzdálená, jako by ji místo něj zažíval někdo jiný. Pokusil se zkoordinovat pohyby. Hlavně pomalu a tiše. Lehce. Nervózně si kousal spodní ret a pátral po dalších známkách pohybu nepřítele. Bylo obtížné slyšet cokoliv jiného než vlastní zběsile bušící srdce. Ten nad ním to určitě věděl. Možná se k němu plížil právě teď a bavil se jeho strachem, zatímco se ho chystal zabít.

Marik zlehka dýchal a navzdory okolní zimě ho poléval pot, když se přitiskl ke svahu a přikrčil se. Z pravého kolene mu do nohy vystřelila oslepující bolest. Na rozdíl od ostatních tohle zranění cítil až příliš jasně. Leknutím mu mezi zatnutými zuby uteklo krátké zasyknutí následované hlasitým nadechnutím.

Rychle stiskl rty a zavřel oči, zatímco si v duchu nadával do idiotů. Schoulený na svahu pozorně naslouchal temnotě. Kroky se zastavily. Někdo jiný, mnohem dál mezi stromy, vykřikl Marikovým směrem. Nedokázal rozeznat, co říká, ale určitě to byla otázka, dotaz, jestli někdo našel uprchlíkovy stopy. Nedostalo se mu však odpovědi. Původce opatrných kroků pravděpodobně Marika zaslechl a nechtěl odpovědí prozradit pozici.

Marik začal s nejvyšší opatrností šplhat po svahu. Neustále při tom pošilhával po stínech a snažil se v nich vypátrat obrysy lidské postavy. Představoval si, že protivník právě hraje tu samou hru na kočku a myš a pátrá po něm v tmavém lese. Vyhrává ten, kdo první spatří toho druhého. Teprve teď si Marik uvědomil, že i když pronásledovatele najde, nemá zbraň, kterou by proti němu použil. Pochva pohupující se na opasku byla prázdná, nebyly to ani dvě hodiny, co dýku půjčil Hyramovi, když potřeboval odříznout kus lana. Hyram, jeden z matčiných nejvěrnějších generálů a čestný muž, kterého znal od dětství, teď pravděpodobně ležel mrtvý vedle královny a jeho krev pomalu chladla v půlnočním větru. Marik proklínal svou nezodpovědnost a pokoušel se zapudit obraz z mysli.

Ve stínech se cosi zalesklo. Marik přimhouřil oči a rozeznal meč, jehož lesklá čepel odrážela slabý měsíční svit. V tmavém houští sice nedokázal rozeznat postavu muže, který ho držel, ale trochu ho uklidnilo, že zná jeho pozici.

S pohledem upřeným na lesklou čepel se Marik zapřel rukama o okraj rokle a opatrně se vytáhnul nahoru. Ruce ho při tom bolely jako čert, ale on bolest ignoroval a ani na vteřinu nespouštěl oči z meče. Když se převalil přes okraj, meč se dal do pohybu. Od křoví se oddělila tmavá postava a s hrozivým zavrčením zvedla nad hlavu zbraň.

Marik se bez dlouhého přemýšlení přikrčil a vyrazil proti ní. Čepel mu prosvištěla kolem ucha a těsně minula jeho paži. Vrazil útočníkovi hlavu do žaludku a vyrazil mu dech. Naneštěstí pro něj protivník nosil kroužkovou zbroj. V Marikově hlavě najednou vybuchl oslňující ohňostroj bolesti. Připadalo mu, že hlavou narazil do dubových vrat. Svět se kolem roztočil, přesto však dokázal srazit muže do rokle. Protivník dopadl na břicho, jeho tělo pohltilo většinu nárazu na tvrdou zem. Meč mu při pádu vyklouzl z ruky a odlétl kamsi do tmy.

Napůl v bezvědomí a s rozostřeným zrakem klekl Marik muži na záda a oběma rukama mu sevřel hlavu. Pod prsty cítil jeho zarostlé tváře, když muž začal divoce mávat volnou rukou, druhou měl uvězněnou pod tělem, a snažil se Marika ze sebe shodit. Pokoušel se volat o pomoc, ale nezmohl se na víc než tiché zasténání. Marik přitáhl jeho hlavu k sobě a pak s ní prudce udeřil o zem. Muž zaskučel, když lebka narazila na vyčnívající kořen.

„Ty parchante!“ zavrčel Marik.

Mužovo zoufalství rostlo, volnou rukou se mu podařilo dosáhnout Marikovy tváře a začal ho mlátit a škrábat. Tvrdě ho zasáhl do nosu a píchl ho prstem do oka, než Marik odtáhl obličej a znovu mu praštil hlavou o kořen. Muž kvílel, marně se snažil Marika setřást, ale těžká zbroj se obrátila proti němu. Svíjel se a chmatal po Marikovu obličeji, ale žádný pokus o osvobození neskončil úspěchem.

Marikova hlava pulsovala mučivou bolestí a krk ve snaze vyhnout se šátrající ruce měl odtažený, jak nejdále to šlo. Když pustil vousáčovu hlavu, aby se mohl bránit útočící ruce, muž se ho pokusil skopnout. Marik ztratil rovnováhu, vousáč vykroutil ruku z jeho sevření a udeřil ho pěstí do obličeje. Zatmělo se mu před očima, na okamžik zahlédl hvězdičky. Zatímco se ze všech sil snažil udržet při vědomí, chytil Marik protivníka za dlouhé vlasy a trhnul mu hlavou dozadu. Když se krk v bolestivém úhlu napnul, vousáč hlasitě zakřičel. Marik na oplátku zakřičel také a potřetí a ještě silněji mu praštil čelem o kořen.

„Ty jsi ji zabil!“ zakřičel Marik. Znovu mu za vlasy vytáhnul hlavu nahoru. „Ty parchante, ty jsi ji zabil!“ Lebka zaduněla o kořen.

A znovu.

Do očí mu vyhrkly slzy, hlas se mu třásl: „Byla tvou královnou, a ty jsi ji zabil!“ A znovu udeřil hlavou o kořen. Tentokrát se muž nebránil. Marika udeřil do nosu nasládlý pach. Ruce mu pokrývala hustá teplá krev, která nebyla jeho. Nepřítomně slezl z nehybného těla a odplížil se stranou, zakrvácené ruce klouzaly po studeném listí a bolest v koleni o sobě dávala znovu vědět. Napůl čekal, že vousáč vstane a znovu se na něj vrhne, ale nestalo se tak. Tělo zůstalo ležet ve stínech, nejasný obrys pohřbený mezi kořeny stromů. Mohutný dub s košatou korunou se nad ním tyčil jako zelený náhrobek.

Cítil se pod psa, žaludek měl jako na vodě a celý se třásl. Když si k puse přitiskl dlaň, aby potlačil zvracení, nevědomky si pomazal obličej krví. Na rukou mu kromě krve ulpěly i kusy kůže a chomáče vlasů. Nevydržel to, předklonil se a vyzvracel na bahnitou zem tu trochu jídla, kterou dnes povečeřel. Pomalu se ho zmocňovalo zoufalství.

Teď jsi král, připomněl si.

Marikova matka, královna Moira, byla silná žena, která dokázala vést armádu bojem zocelených mužů k vítězství. Byla každým coulem dcera svého otce, říkali o ní všichni, dokázala přesvědčit nejmocnější šlechtice Fereldenu, aby povstali jejím jménem a bojovali za její trůn prostě proto, že tam podle nich patřila.

A teď je pryč a z tebe se stal král, opakoval si v duchu. Necítil se jím však o nic víc než před chvílí.

Zvuky štvanice v dálce zesílily a přibližovaly se. Zrádci pravděpodobně slyšeli Marikův souboj s vousáčem. Musel zmizet, musel běžet pryč. Nohy ho však odmítaly poslechnout. Posadil se a zkrvavené ruce natáhl před obličej, jako by nevěděl, kam jinam je dát.

Vše, na co dokázal myslet, byla matčina slova, když se vrátila z poslední bitvy. Byla v plné zbroji, pokrytá krví a potem, a smála se jako blázen. Marika před ni tehdy předvedl jeho učitel, protože se zapletl do rvačky s místním klukem. A co bylo horší, matku doprovázel arl Rendorn a ten se hned zeptal, jestli rvačku aspoň vyhrál. Když Marik zrudlý hanbou přiznal, že dostal na frak, arl se zamračil a zeptal se ho, co za krále z něj může vyrůst.

A matka se pak zvonivě zasmála a ten smích rozptýlil všechny jeho obavy. Pohladila ho po tváři, podívala se mu do očí a s milým úsměvem mu řekla, ať si arla nevšímá. Jsi světlo mého života a já v tebe věřím.

Vzpomínky nutily Marika plakat a smát se zároveň. Matka v něj věřila a jemu teď stačila necelá půlhodina, aby se ztratil v lese. I kdyby se zbavil pronásledovatelů, dostal se z lesa ven a našel si nového koně, stejně by potřeboval zjistit, kde se nachází matčina armáda. Zvykl si, že ho pořád někdo vedl, říkal mu, kam jít a jet, takže si vůbec nevšímal cesty, po které přijeli. Teď neměl sebemenší tušení, kde se nachází.

Pohleďte na posledního právoplatného krále Fereldenu, pomyslel si jízlivě. Chtěl být dobrým králem, ale nedokázal vytáhnout svůj zadek z díry v zemi.

Bláznivě se rozesmál, až mu málem znovu vyhrkly slzy, ale nakonec se dokázal ovládnout. Teď není čas pro truchlení a vzpomínání na minulost. Právě holýma rukama někoho zabil a další nepřátelé se pohybovali poblíž. Zhluboka se nadechl a zavřel oči. Někde hluboko v něm se pod zevnějškem rozmazleného prince skrývala ocel. Uchopil ji, ochutnal její hořké ostří a jediným máchnutím rozehnal zmatek ve svém nitru. Potřeboval být silný, i kdyby to mělo trvat jen chvíli.

Když znovu otevřel oči, byl připraven.

Marik se rozhlédl a hledal meč, který vousáči vyklouznul z ruky. Všechno kolem něj se najednou pohybovalo pomalu jako ve snu. Bylo tu však příliš mnoho houštin a spadaných větví, které by zbraň mohly skrývat. Nedokázal ji najít. Pak zaslechl další mužský hlas, který se tentokrát ozval nebezpečně blízko. Čas se mu krátil.

Ztuhnul a naslouchal přibližujícím se hlasům. Jakmile si byl jistý jejich pozicí, namířil si to opačným směrem. Kulhal, nohy měl samou modřinu a šrám a možná si i něco zlomil. Bolest ale ignoroval, jen se na chvíli opřel o nízkou větev a pak pokračoval dál do tmavého lesa.

Zrádci zaplatí za to, co dnes udělali. I kdyby to měla být jediná věc, kterou jako král udělá, zaplatí.

„Něco se stalo,“ prohlásil zamračený Loghain.

Stál na okraji lesa a otíral si bahno z kalhot. Byl to beznadějný pokus vylepšit obnošené a děravé šaty, jaké nosila většina pytláků. Orlesiánci pro něj a jemu podobné měli samozřejmě mnohem méně přívětivá jména – zločinci, zloději a banditi, i když k loupení se uchylovali jen v nejvyšší nouzi.

Ne že by Loghainovi záleželo na tom, jak mu orlesiánci říkají, obzvlášť po tom, co vyhnali jeho rodinu z farmy. Podle jejich názoru by měla veškerou půdu vlastnit jen orlesiánská šlechta, takže nikoho nepřekvapilo, jak se stavěli k fereldenským svobodným statkům. Orlesiánský císař proto brzy vyhlásil zvláštní „daň“, a kdo ji nedokázal splácet, přišel o svou půdu. Loghainův otec dokázal nashromáždit dost úspor, aby mohl splatit první rok, a tak mu napřesrok samozřejmě vyměřili daň ještě vyšší. Když odmítl zaplatit, přišli vojáci a nejen že zabavili farmu i s pozemky, ale dokonce chtěli otce zavřít do vězení pro neplacení daní. Loghainova rodina včas uprchla a nyní se potloukali fereldenskými pustinami spolu s dalšími oběťmi orlesiánského režimu a přežívali, jak se dalo.

Loghaina možná nezajímalo, co si o něm orlesiánci myslí, ale dával si dobrý pozor, aby jim nepadl do rukou. Místní šerif v Lotheringu byl rodilý Ferelďan a měl pro jejich situaci pochopení. Dokud nezačnou přepadávat pocestné a omezí se jen na malé krádeže, bude šerif čas od času předstírat menší neúspěšnou štvanici. Loghain věděl, že dřív nebo později šerifa donutí ke skutečnému honu na potulné zločince, ale naštěstí pro ně byl šerif natolik čestný muž, že by jim dal předem vědět. Potom by prostě odešli jinam, jako to udělali už mnohokrát. V kopcích a lesích Fereldenu se mohla ukrývat celá armáda, Královna rebelů toho byla živým důkazem. Co když je ale šerif nevaruje včas? Ta otázka vrtala Loghainovi hlavou, když si prohlížel les před sebou. Člověk nikdy nemůže dostat všechno, co by si přál.

Od polí přivanul studený vítr, ze kterého mu naskakovala husí kůže. Byla hluboká noc a nebi bez mráčku kraloval jasný měsíc. Odhrnul si z očí pramen černých vlasů, které už byly stejně špinavé jako jeho ruce, a nasadil si kápi. Letošní jaro bylo spíše pomalu skomírající zimou, která vytrvale odmítá odejít. Chladné noci trávili v provizorních stanech, které pohodlím zrovna neoplývaly, ale pořád to bylo přijatelnější než ostatní možnosti.

Dannon, mohutný muž, jehož surová tvář nebudila příliš důvěry, k němu zezadu přišel. Loghain Dannona podezříval, že kdysi býval městský zloděj, ten typ, co v davu odřezává měšce a v temných uličkách přepadává osamocené měšťany, ale podle toho, kde skončil, v tom asi moc dobrý nebyl. Loghain však nebyl v pozici, kdy by ho mohl soudit. Všichni dělali, co museli, a Dannon už prokázal prospěšnost. To ale neznamenalo, že by se měl Loghain v jeho přítomnosti cítit dobře.

„Co jsi to říkal? Něco jsi viděl?“ Dannon se podrbal na zahnutém nose, když si přes rameno přehodil dnešní úlovek. Na provaze se houpali tři zajíci, které právě upytlačili na polích místního šlechtice známého náklonností k orlesiáncům. Noční lov tu nikdy nebyl jednoduchý, zvlášť když jste si víc než na samotný lov museli dávat pozor, aby někdo nechytil vás. Dnes se na ně usmálo štěstí.

„Řekl jsem, že se něco stalo,“ odpověděl podrážděně Loghain. Otočil se a Dannon uhnul před jeho upřeným pohledem. To se Loghainovi stávalo často, o jeho modrých očích se říkalo, že jejich ledovému pohledu nelze odolat. To mu vyhovovalo. Ostatní v táboře ho stále považovali za mladíka, Dannon obzvlášť, ale díky tomu pohledu se mu nikdo nepokoušel rozkazovat. „Chceš říct, že sis ničeho nevšiml?“

Dannon pokrčil rameny. „Je tu pár stop, podle mě by to mohli být vojáci.“

„A tebe ani nenapadlo, že by to mohlo být důležité?“

„Prosím tě, Karolyn nám přece řekla, že ve vesnici viděla vojáky, nebo snad ne? Říkala, že dnes ráno viděla banna Ceorlika a jeho doprovod v polích severně od vesnice.“

Loghain se zamračil, když zaslechl šlechticovo jméno. „Každý ví, že Ceorlic je patolízal, co se chce za každou cenu zavděčit orlesiáncům.“

„Pravda. Karolyn tvrdila, že se držel z dohledu a ani se nestavil v hospodě. Jako by nechtěl, aby o něm lidé ve vesnici věděli.“ Dannon ukázal na ulovené zajíce. „Podívej, máme, pro co jsme přišli, a Ceorlicovy záležitosti se nás netýkají. Nikdo nás neviděl lovit, měli jsme štěstí a měli bychom jít.“ Pokusil se Loghaina uklidnit přátelským úsměvem, z kterého však čišela nervozita.

Loghain se podíval zpátky do lesa, ruku položil na jílec meče zavěšeného u opasku. Dannon se při tom pohybu zamračil. Svůj nůž sice ovládal skvěle, ale boj s čímkoliv větším mu dělal problémy. „Ale no tak, měli bychom jít. Nestojíme přece o žádné potíže,“ zabručel.

„Já o potíže nestojím,“ odpověděl Loghain. „Chci ale vědět, čemu se mám vyhnout.“ Rozhodným krokem si to namířil z kopce k okraji lesa. „Nikdo nás tu nesmí vidět lovit, abychom neprozradili zbytek skupiny. Víš stejně dobře jako já, že tu nejsme dvakrát vítanými hosty.“

„Tohle rozhodnutí není na tobě,“ neodpustil si Dannon, ale rychle Loghaina následoval. Právo rozhodovat měl Loghainův otec, ale dokonce i Dannon si všiml, že v podobných případech se názory otce a syna málokdy liší. Tak by tomu mělo být, pomyslel si Loghain, protože táta by z něj přece nevychoval hlupáka.

Sestoupili do tmavého lesa a zastavovali se, jen aby se zorientovali v mdlém měsíčním světle pronikajícím hustým baldachýnem listí. Zrádná rozbahněná půda Dannona čím dál víc rozčilovala, jen s největším sebezapřením zůstával zticha. Loghain si pomalu začínal myslet, že Dannon měl možná nakonec pravdu. Právě se chystal otočit a vrátit se, když se Dannon náhle zastavil.

„Slyšel jsi to?“ zašeptal.

Dobré uši, pomyslel si Loghain. „Zvíře?“

„Ne,“ zavrtěl Loghain nejistě hlavou. „Znělo to spíš jako křik.“

Oba zůstali stát a Loghain se pokusil trpělivě naslouchat. Šumění větru v listoví ho silně rozptylovalo, ale brzy zaslechl, na co ho Dannon upozorňoval. Bylo to velmi slabé vzdálené pokřikování několika mužů, znělo to, jako by po něčem pátrali. „To je hon na lišku.“

„Hmm?“

„Měl jsi pravdu,“ připustil neochotně. „Tohle není nic pro nás.“

Dannona zpráva očividně potěšila. Posunul si na rameni zajíce a otočil se k odchodu. „Tak na co čekáme? Už je dost pozdě.“

Loghain ale stále váhal. „Říkal jsi, že tudy prošel bann Ceorlic. Co myslíš, kolik mužů ho doprovázelo?“

„Jak to mám vědět, já ho přece neviděl.“

„A co ta tvoje holka v hospodě, co přesně říkala?“

Mohutný muž pokrčil rameny, ale jeho záda ztuhla skrývaným hněvem. Loghain poznal, že zasáhl citlivé místo. Snad ne menší románek? Ne že by ho to zvlášť zajímalo, ale raději se rozhodl Dannona zbytečně nedráždit.

„Nevím,“ odsekl Dannon. „Nic neřekla, ale nezdálo se, že by jich bylo moc.“

Loghain to odhadoval tak na dvacet mužů. Když bann Ceorlic přivede k Lotheringu tolik vojáků, určitě to vyvolá spoustu otázek. O co tady vlastně jde? Skutečnost, že je do toho zapleten jeden z nejhlasitějších zastánců orlesiánců mezi fereldenskými šlechtici, se mu vůbec nelíbila. Ať se Ceorlic chystá na cokoliv, bezpochyby to nepřinese nic dobrého ani otcově skupině, i kdyby se jich to přímo netýkalo.

Jak tam Loghain stál a snažil se nevšímat si netrpělivě přešlapujícího Dannona, musel uznat, že Ceorlicovy záměry stejně neovlivní. Politické dění ve Fereldenu nebyla jeho věc, jeho zajímalo přežití a politika se stávala důležitou, jen když přežití ohrožovala. Podrážděně zíral na lesní stíny, jako by v nich mohl najít odpovědi na své otázky.

„Právě teď se chováš jako otec,“ zabručel Dannon.

„To byla první pochvala, kterou jsem kdy od tebe slyšel.“

„Jedině nechtěná,“ odfrkl si posměšně Dannon a věnoval Loghainovi pronikavý pohled. „Podívej, jak jsi sám řekl, tohle se nás netýká. Půjdeme.“

Loghain podobné výzvy nesnášel. Jen se Dannonovi podíval do očí a chvíli nic neříkal. „Jestli chceš jít,“ řekl, „tak běž.“

Dannon zůstal stát a Loghain si všiml, jak nervózně těká očima. Takové jednání se mu vůbec nelíbilo. Loghain téměř slyšel jeho myšlenky o noži, zda ho má v temném lese použít a jestli to udělá, jak se potom dostane do tábora. Nejraději by se mu teď postavil, aby si to mezi sebou jednou provždy vyřídili. Dannon by ale po tom noži klidně mohl sáhnout. Přeci jen to byl vrah, a podle Loghaina typ člověka, co vás bodne, jen aby se mohl pokochat vaším křikem. Právě před takovou minulostí podle jeho názoru Dannon utíkal. Možná od něj bylo hloupé nikomu se nesvěřit se svým podezřením.

Panovalo mezi nimi nervózní ticho, které narušoval jen vítr ve větvích a vzdálené volání lovců. Loghain přimhouřil oči, dlaní se skoro dotýkal jílce meče, když Dannon k jeho úlevě uhnul pohledem.

Ticho narušily blížící se zvuky.

Dannon využil vyrušení a obrátil pozornost na přicházející hrozbu, aby zakryl skutečnost, že právě Loghainovi ustoupil. Jako by k žádné rozmíšce nikdy nedošlo, ale Loghain dobře věděl, co se právě stalo.

Něco se k nim rychle blížilo. Ať to bylo cokoliv, zběsile se to prodíralo křovím a nízkými větvemi. Liška, odhadoval Loghain. A samozřejmě si to musela zamířit přímo k nim. Jestli na nebesích opravdu přebývá Stvořitel, jak tvrdí Svatý oltář, tak má zatraceně černý smysl pro humor.

Dannon nervózně ustoupil pár kroků vzad, zatímco Loghain tasil meč. Uprchlík vypadl ze stínů jako nechtěný dar noci, zastavil se kousek od nich a zíral na ně doširoka otevřenýma, vyplašenýma očima.

Byl to ještě mladík asi Loghainova věku, možná mladší. Světlé vlasy a kůži mu pokrývaly škrábance, listí, špína a spousta krve. Nebyl oblečený na běhání lesem, měl na sobě jen roztrhanou košili a tolik bláta, jako by se jím na útěku plazil po břiše. Krev mu potřísnila obličej stejně jako ruce. Pravděpodobně nebyla jeho. Ať to byl kdokoliv, musel někoho zabít, aby uprchnul, což Loghainovi jen dokazovalo, jak zoufalý musí být.

Nově příchozí se před nimi krčil ve stínech jako lapené zvíře, rozhodoval se mezi útěkem a bojem. Loghain opatrně zvedl ruku a ukázal mu prázdnou dlaň na znamení dobrých úmyslů. Pak zastrčil meč zpátky do pochvy. Světlovlasý mladík se ani nehnul, jen podezřívavě přimhouřil oči. Pohledem přeskakoval mezi Loghainem a lesem, odkud se ozývaly tlumené výkřiky pronásledovatelů.

„Musíme odsud vypadnout!“ zasyčel za ním Dannon. „Přivedl je rovnou k nám!“

„Počkej,“ zašeptal Loghain a nespouštěl oči z uprchlíka. Dannon zavrčel a Loghain koutkem oka zahlédl lesknoucí se čepel nože. Stále s rukama nataženýma před sebou, aby oba uklidnil, se obrátil zpátky k zakrvácenému uprchlíkovi. „Kdo tě pronásleduje?“ zeptal se pomalu.

Světlovlasý si olízl rty a nerozhodně si ho prohlížel. „Orlesiánští psi,“ řekl.

Loghain se otočil na Dannona. Přestože se jeho společník stále mračil, Loghain z něj vycítil sympatie k mladému uprchlíkovi. Samozřejmě ho stále zajímalo, jak se odtud nejrychleji dostat do bezpečí, ale tvářil se teď mnohem vstřícněji.

„Dobrá odpověď,“ Loghain ustoupil a otočil se k odchodu. „Pojď s námi.“

Dannon zaklel, schoval nůž a odcházel z lesa s pohledem upřeným do země. Loghain ho následoval, ale zároveň sledoval mladíka, jestli se k nim přidá. Světlovlasý chvíli viditelně váhal, pak se narovnal a rozběhl za nimi.

Trojice se rychle vrátila na cestu, po které Loghain s Dannonem původně přišli. Mladík se držel trochu stranou a Loghain dával pozor, aby se jim neztratil. Dannon celou cestu mlčel, ale podle napjatých ramen byl rozčilený a mrzutý. Loghainovi to bylo jedno.

Udržovali svižné tempo a hlasy mladíkových pronásledovatelů brzy nechali za zády. Cizinec vypadal mnohem klidnější, když vyšli z lesa na měsícem osvětlená pole. Loghain si ho konečně mohl lépe prohlédnout a výsledek ho trochu mátl. Jeho oblečení, i když roztrhané a špinavé, bylo velmi kvalitní, skoro přepychové. Pevné boty z kvalitní kůže se nápadně podobaly těm, které Loghain kdysi viděl u templářů. Určitě to nebyl chudák, tím si byl jist. Navíc sebou při každém hlasitějším zvuku z lesa škubnul a celou cestu se třásl, takže podobné noční výlety mu byly cizí.

„Dannone, zastav,“ zavolal na něj Loghain a Dannon neochotně poslechl. Mladík, který podezřívavě o krok ustoupil, mezi nimi těkal pohledem, jako by hádal, kdo z nich se na něj vrhne jako první. „Myslím, že si můžeme dát menší přestávku.“

„Díky, Stvořiteli,“ zamumlal Dannon a snažil se popadnout dech.

Mladík se na okamžik zamyslel a rozhlížel se kolem, aby zjistil, kde se zrovna nachází. Pole lemující les bylo dobře viditelné, ale víc nic. „Dál už si cestu najdu sám.“

Loghain si nedokázal zařadit jeho přízvuk, ale vyjadřoval se jako vzdělaný člověk. Že by syn obchodníka?

„Opravdu?“ Loghain ukázal na jeho roztrhané oblečení. Vždyť ani neměl plášť. „To spíš zmrzneš, než se dostaneš do nejbližšího města.“ Pak pozvedl obočí. „Pokud ovšem do města míříš, když tě pronásledují ti z lesa.“

„A proč po tobě vlastně jdou?“ ozval se Dannon.

Mladík váhal a přeskakoval očima mezi Loghainem a Dannonem, rozhodoval se, komu má odpovědět dřív. Pak se podíval na své ruce a zíral v měsíčním světle na tmavé skvrny zasychající krve, jako by je viděl poprvé v životě. Přestože se snažil zamaskovat emoce, ve tváři se mu zračil odpor.

„Myslím, že jsem jednoho z nich zabil,“ vydechl.

Dannon uznale zahvízdnul. „V tom případě se jen tak nevzdají.“

Loghain svraštil obočí. „Ti muži v lese patřili k bannu Ceorlicovi, že ano?“

„Někteří,“ přiznal neochotně mladík. „Oni zabili… oni zabili mého přítele.“ Bolest, která se mu v tu chvíli zračila ve tváři, Loghainovi prozradila, že poslední slova jsou pravdivá. Mladík přivřel oči, znovu se roztřásl a marně se pokoušel z tváří otřít zasychající krev. Loghain se podíval na Dannona a ten přikývl. Ať byl mladíkův příběh jakýkoliv, Loghain by se klidně vsadil, že se právě dostali k jeho jádru. Časem se ho určitě dozví celý, i když to možná ani nebude nutné. Mladík nebyl první, na koho narazili a kdo měl problémy s orlesiánci. Loghain by se na jeho místě choval stejně a příliš by neznámým průvodcům nevěřil. Za noční štvanicí se toho určitě skrývalo víc, než se na první pohled zdálo, ale ať to bylo cokoliv, Loghain si byl jistý, že to není past. V podobných věcech se mýlil málokdy.

„Podívej,“ povzdechl si ztěžka Loghain. „My nevíme jistě, kdo a proč tě tam v lese honil. Ty tvrdíš, že patří k orlesiáncům, a já ti to věřím.“ Mladík chtěl něco říct, ale Loghain ho zastavil mávnutím ruky. „Ať to byl kdokoliv, vypadalo to, že jich není zrovna málo. Dřív nebo později jim dojde, že jsi utekl z lesa, a první místo, kde tě budou hledat, je Lothering, takže do města nemůžeš. Máš kam jít?“

Mladík se zamračil a zavrtěl hlavou. „Ne, já… já myslím, že nemám. Teda nikam, kam bych se mohl snadno dostat.“ Potom bojovně vytrčil bradu a podíval se na Loghain. „Ale pokusím se o to.“

Loghain hned poznal, že by se o to opravdu pokusil. Nezáleželo na tom, že neměl sebemenší šanci, ale pokusil by se. Jen nedokázal odhadnout, jestli za tím rozhodnutím stojí mladíkova tvrdohlavost, nebo pošetilost.

„Máme nedaleko tábor,“ nabídnul mu Loghain. „Naše tajné útočiště.“

„Vy… vy mi nemusíte pomáhat, to přece víte. Jsem vám za nabídku vděčný, ale není to nutné,“ řekl zahanbeně.

„Když nic jiného, aspoň ti tam najdeme nějaký starý plášť. Budeš se moct umýt a trochu odpočinout. Nebo můžeš jít svou cestou, rozhodnutí je na tobě,“ pokrčil Loghain rameny.

Mladík se znovu roztřásl zimou, když od polí zavanul ledový noční vítr. Na okamžik vypadal jako ztracené dítě, které právě spadlo do světa naprosto odlišného od toho, ve kterém vyrůstalo. Osud ti však občas nabídne pomocnou ruku, když to čekáš nejméně, to Loghain dobře věděl. I když ho prakticky neznal, poznal na něm, že se rozhodl. Lepší nabídku právě teď dostat nemohl.

„U Stvořitelova dechu, chlape, podívej se na sebe!“ odfrknul si Dannon. „Kam jinam bys chtěl jít?“

Loghain se na něj podezřívavě podíval. „Nějak rychle jsi změnil názor.“

„Bah! To ty jsi ho sem přitáhnul, a když tady je, klidně může jít s námi.“ Dannon se otočil na podpatku a vykročil. „Když mě to dostane dřív k táborovému ohni, jsem pro.“

Mladík zíral do země, zaskočený a se zrudlými tvářemi. „Ale já nemám nic cenného,“ řekl a pak rychle dodal: „Myslím, čím bych se vám odvděčil.“

Co byste mi mohli ukrást, to tím myslel spíš, pomyslel si Loghain. Ale bylo těžké se urazit, vždyť on i Dannon zloději nakonec byli. „Myslíš snad, že na to vypadáš?“

Na to nemohl mladík nic říct, jen odevzdaně přikývl.

Loghain kývnul hlavou k Dannonovi, který se jim pomalu ztrácel ve tmě. „Měli bychom rychle vyrazit. Když ho neohlídám, ještě někam spadne a zlomí si vaz.“ Natáhl pravici a představil se: „Můžeš mi říkat Loghaine.“

Mladík ani na okamžik nezaváhal a potřásl si s ním rukou. „Hyram.“

Byla to očividná lež. Loghaina v tu chvíli napadlo, jestli toho v budoucnu nebude litovat. V odhadování lidí se zatím nemýlil, ale všechno je jednou poprvé. Pokynul Hyramovi a bok po boku vyrazili k táboru.

2.

Když se Marik probral, na okamžik se mu zdálo, že je zpátky v táboře rebelů. Včerejšek mu připadal jako strašná noční můra. Co nevidět určitě přijde matka, aby ho pokárala za dlouhé vyspávání. Jakmile se však poprvé dotkl pokrývky, uvědomil si, že to není pravda. Látka byla rozedraná a páchla plísní, malou místnost nepoznával. Šrámy a modřiny, které utržil minulou noc, se začínaly připomínat. Pomalu se na všechno rozpomínal.

V průběhu cesty se mladší z dvojice, který se mu představil jako Loghain, domníval, že jsou sledováni. Když se rozhodl jít do tábor oklikou, ten větší, Dannon, se s ním kvůli tomu pohádal. Marik mu jeho zvýšenou opatrnost nevyčítal, ale po dlouhém putování přes kopce téměř necítil nohy. Na kost promrzlá nesourodá trojice se plahočila nocí dobré dvě hodiny a během cesty mezi sebou prohodila jen pár slov. Na samotný příchod do tábora si vzpomínal matně, jen ho překvapilo, kolik potrhaných stanů se krčí mezi kamením a křovinami. Čekal nanejvýš půl tuctu psanců, ale ve skalách se skrývala menší vesnice. Pamatoval si také na podezřívavé pohledy a šeptaná obvinění, které ho přivítaly. V tu chvíli ale bylo Marikovi úplně jedno, jestli ho někde zamknou nebo jestli si ho upečou k večeři. K smrti unavený toužil jen po místě, kde by si mohl lehnout a spát.

Tiché šplouchnutí vtáhlo Marika zpátky do přítomnosti. Otevřel oči a rychle svého rozhodnutí zalitoval, když ho do nich plnou silou udeřilo ostré polední slunce, které do místnosti svítilo malým oknem. Viděl rozmazaně a v hlavě mu hučelo jako v úlu. S přimhouřenýma očima se rozhlédl kolem, i když vcelku nebylo na co se koukat. Vzpomněl si na jedinou budovu v táboře, malou loveckou chatu, a došlo mu, kde se nachází. Zařízená byla prostě – rozviklaná postel, ve které ležel, jednoduchý stůl a na něm hromada špinavého prádla. Jedinou výzdobou byla dřevořezba nad postelí – kříž v kruhu, svatý symbol.

Zvedl se na loktech a snažil se nevnímat protestující svaly. Překvapeně si všiml, že pod dekou na sobě nemá nic víc než spodní prádlo.

„Vzbudila jsem tě?“ ozvalo se vedle postele. Otočil hlavu a podíval se na ženu, která tam celou dobu klečela a namáčela ve džberu vody kus plátna. „Omlouvám se, ale snažila jsem se být potichu.“ Měla autoritativní, ale zároveň milý hlas a oblečená byla v červeném rouchu, jaké nosí kněžky. Marik měl jen málo příležitostí navštívit fungující chrám, protože Svatý oltář dlouhodobě podporoval uzurpátora, ale matka trvala na jeho vzdělání i v této oblasti. Díky ní věřil ve Stvořitele a velebil oběť Jeho první ženy a zvěstovatelky Andrasty stejně jako většina Ferelďanů. Co ale dělá kněžka v táboře psanců?

„Ne… Ctihodná?“ Jeho hlas zněl jako krákání staré vrány, a když se rozkašlal, bolest hlavy zesílila. Hlasitě zasténal a položil hlavu zpátky na polštář. Místnost se kolem něj kolébala, až se mu z toho dělalo zle od žaludku.

Žena se smutně usmála. „Ne, to ne, nejsem žádná Ctihodná.“ Marik si ji zvědavě prohlížel. Už na ni doléhal vysoký věk, ale čas k ní byl zatím milosrdný. Světlé kadeře dostávaly šedavý nádech, unavené oči obklopovaly vějířky vrásek. Bylo snadné v té tváři najít krásnou ženu, kterou zamlada musela být. Na hrudi jí visel zlatý medailon ozdobený Andrastiným křížem v kruhu svatého ohně. Všimla si jeho pohledu a znovu se usmála. „Mé dny u Svatého oltáře jsou už bohužel dávno za mnou.“

Přestala ždímat mokrý hadr a otřela mu s ním obličej. Voda byla chladná a osvěžující, Marik zavřel oči a nechal si omýt tvář. Když skončila, chytil ji za ruku. „Jak dlouho…?“

Zkoumavě si ho prohlížela smutnýma šedýma očima. Soucit se v nich mísil s podezřením. „Většinu dne,“ odpověděla nakonec. Konejšivě se na něj usmála a odhrnula mu vlasy z čela. „Už se nemusíš ničeho bát, chlapče. Ať se ti stalo cokoliv, tady jsi v bezpečí.“

„A co znamená tady?“

„Loghain ti to neřekl?“ Povzdechla si a znovu namočila plátno. Voda se při tom zbarvila do červena. „Ne, to on by asi neudělal. Z toho chlapce by najednou víc než dvě věty nedostal ani drak. Jaký otec, takový syn.“ Pobavený pohled, který mu věnovala, říkal, že lepší odpovědi se mu nedostane.

„Jsi v Jižních kopcích v Pustině… i když na to jsi určitě přišel sám.“ Opatrně mu otřela týl a vyvolala tak další nával bolesti. Tam jsem se praštil při pádu do rokle, uvědomil si, ale neodvažoval se hádat, jak vážné zranění je. „Tohle místo nemá jméno. Je to jen naše přechodné útočiště, nic víc. Ti lidé venku prostě neměli kam jít, a tak časem vznikla naše skupina. Jen se snažíme přežít.“

„To zní povědomě,“ zamumlal Marik. Přemýšlel, jak moc se jejich život liší od jeho. I když byli stále na útěku, matka jim vždy našla ucházející ubytování, kde mohli složit hlavu. Zapadlé hrady, opatství skrytá hluboko v horách… vždy se našel ochotný šlechtic, který se jich ujal, a na pochodu pro ně pokaždé postavili pohodlný stan. Tehdy těžce snášel, jak ho tím omezují, příšernou nudu a nedostatek svobody. Soudě podle bídy, kterou kolem sebe při příchodu do tábora viděl, by ho místní lidé považovali za šťastlivce, a tím pravděpodobně i byl.

„Vede nás Gareth. Stará se o naše bezpečí a naše řady se rozrůstají každým rokem. Tam venku je stále příliš mnoho zoufalých duší, které nemají kam jít.“ Znepokojeně mu prohmatávala zraněnou hlavu. „Gareth je Loghainův otec. Už jste se spolu setkali?“

„Zatím ne.“

„Tak to se určitě brzy změní.“ Znovu vyždímala hadr, hladinu zčeřily temně rudé víry. Marika napadlo, jestli jeho hlava vypadá stejně hrozně, jako se cítil. „Jsem sestra Ailis.“

„Hyram.“

„Vím.“ Ailis ukázala hadrem na jeho ruce. „Měl by sis je umýt.“

Marik se podíval na své ruce. Stále byly špinavé, zaschlá krev a bláto je pokrývaly až k loktům. Mlčky přijal nabízený hadr.

„Té krve máš na rukou opravdu hodně,“ konstatovala Ailis.

„Není má. Většinou.“

Vrhla na něj chladný pohled. „A jaký z toho máš pocit?“

Pomalu se umýval, oči stále upřené na zakrvácené ruce. Chápal, na co se ho ptá. Včera v lese mu instinkt radil zatajit pravou totožnost a pravděpodobně to bylo správné rozhodnutí. Sestra Ailis to řekla sama, ti lidé byli zoufalí. Marik neměl nejmenší tušení, jak vysokou odměnu na něj uzurpátor vypsal, většina lidí tady si ale takovou částku určitě nedokázala ani představit. Nemusel být chudý, aby věděl, že příslib bohatství může zkorumpovat kohokoliv. Přemýšlel, kolik zlatých mincí vynesla čepel, která proklála matčino tělo.

„Napadl mě, já se bránil.“ I jemu připadala ta obhajoba prázdná a falešná. „Zabili mou matku.“

Přestože to řekl nahlas, nepřipadalo mu to o nic skutečnější.

Sestra Ailis se na něj dlouze podívala přísnýma očima. „Stvořitel ji opatruj,“ řekla tichým hlasem.

Marik zaváhal. „Stvořitel ji opatruj,“ odpověděl jí hlasem zastřeným smutkem. Sestra Ailis uchopila jeho ruce do svých, soucitné gesto porozumění. Stiskl její dlaně silněji, než zamýšlel, ale ona se nepohnula. Marik jen tiše zíral na své zpola umyté ruce. Ailis vzala hadr a znovu ho vymáchala.

„Co dělá kněžka na místě, jako je toto?“ pokusil se neobratně změnit téma hovoru.

Kněžka se usmála a pokývala hlavou, jako by tu otázku slyšela už mnohokrát. „Když se Stvořitel vrátil do našeho světa, zvolil si nevěstu, která se měla stát Jeho prorokem. Mohl vybírat v mocném Impériu oplývajícím bohatstvím a spravovaném mocnými mágy. Mohl hledat v civilizovaných zemích západu nebo ve velkých městech na severním pobřeží. On však místo toho navštívil barbarské kmeny na nejvýchodnějším okraji Thedasu.“

„A v tom kraji spočinul zrak Stvořitelův na Andrastě, ženě ze zavrženého lidu, jež Jeho nevěstou měla se stát,“ pokračoval Marik. „To z jejích rtů zazní Zpěv světla a ona stane v čele legií, které přinesou světu Jeho spravedlnost.“

„Vzdělaný muž?“ podivila se překvapeně kněžka, zatímco Marik znovu proklínal svou neopatrnost. Sevřela zlatý medailon se svatým symbolem, jako by to byl dar od drahého přítele. „Lidé zapomínají, že Ferelden vždy nebýval takovým, jakým je dnes, než se stal domovem Stvořitelovy prorokyně. Tehdy námi opovrhoval celý civilizovaný svět.“ Laskavě se usmála a mrkla na něj. „Někdy ty nejšlechetnější najdeš na místech, kde bys je čekal nejméně.“

„Nejsou ale tito lidé…?“

„Zločinci? Zloději? Vrazi?“ Pokrčila rameny. „Jsem tu, abych jim ukázala cestu a pomáhala jim v jejich boji, jak nejlépe mohu. Jejich činy bude nakonec soudit Stvořitel a nikdo jiný.“

„Když se však Andrasta vrátila ze svaté výpravy, byla souzena lidmi. Upálili ji tehdy na kříži, jak jistě víš.“

Pobaveně se zasmála. „Ano, myslím, že o tom už jsem kdysi slyšela.“

Přerušil je Loghain, když nečekaně vešel do chaty. Už to nebyl ten špinavý pytlák, jak si ho Marik pamatoval, nyní měl na sobě obnošené brnění z pevné kůže. Vypadal hrozivě a dlouhý luk zavěšený přes rameno dojem ještě umocňoval. Nezvykle kvalitní vybavení pro obyčejného pytláka, divil se Marik. Loghain ho probodával pohledem, jako by slyšel jeho myšlenky. Na rozdíl od sestry Ailis v jeho očích bylo jen podezření. Marik si s rozpaky přitáhl pokrývku, aby zakryl nahotu.

„Tak se nakonec rozhodl neprospat celý den,“ konstatoval suše a nespouštěl z Marika oči.

„Už je mu lépe,“ řekla Ailis a odložila džber na zem. „Ta zranění nejsou vážná. Udělal jsi dobře, Loghaine, když jsi ho sem přivedl.“

„To se ještě uvidí,“ šlehl po ní pohledem. „Řekl ti něco?“

Marik zvedl ruku. „Ehm… já jsem tady.“

Sestra Ailis pobaveně zvedla obočí. „Pravda. Proč se nezeptáš přímo jeho?“

„To mám v úmyslu,“ řekl Loghain a otočil se na Marika. „Můj otec tě chce vidět.“ Nečekal na odpověď, otočil se na patě a vyšel zpátky na denní světlo.

Kněžka ukázala na hromádku oblečení vedle nízkého stolu v rohu místnosti. „Tvé boty jsou pod stolem. Je mi líto, ale ostatní jsme museli spálit. Určitě tam najdeš něco, co ti padne, i když to asi nebude tak kvalitní oblečení, jaké jsi měl.“ Vstala a chystala se odejít.

„Sestro Ailis,“ zavolal na ní Marik. Zastavila se mezi dveřmi, podívala se na něj a jemu se najednou nedostávalo slov.

„Nenechávej Garetha čekat,“ řekla a odešla pryč.

V jasném odpoledním slunci vypadal tábor téměř jako malá vesnice. V nedalekém potoce tloukly pradleny o kamení prádlo, nad ohni se udilo králičí maso a stany obklopovaly skupinky švitořících žen, kterým se pod nohama pletly pobíhající děti. Byl sice menší a špinavější než většina vesnic, ale jinak se to tu od ostatních fereldenských osad příliš nelišilo. Orlesiánce šlo jen stěží nazývat laskavými vládci. Tábor obývala spousta uprchlíků, dost, aby se dovtípil, že tu táboří celé měsíce. Přinejmenším dost dlouho, aby postavili chatu, ze které právě vyšel. Několik mužů oblečených spíš do hadrů než šatů si všimlo jeho příchodu a neskrývaně na něj vrhalo chladné vypočítavé pohledy. Kožená zbroj, kterou nosil Loghain, byla v táboře spíš výjimkou.

Právě díky jeho zbroji Loghaina snadno našel, jak se nedaleko baví s rozložitým mužem, který musel být jeho otec. Stejná zbroj jako syn a stejné havraní vlasy, i když jich měl mnohem méně a na spáncích mu prokvétaly šedinami. Marik by v něm poznal vůdce uprchlíků, i kdyby místo ve zbroji chodil oblečený ve stejných hadrech jako ostatní. S lidmi jako on se setkával celý život, s lidmi, kteří se stali veliteli matčiny armády a disciplína pro ně byla vším. Zvláštní potkat takového muže tady.

Loghain si konečně všiml mezi stany stojícího Marika a upozornil na něj otce. Pohled měl stále plný podezřívavosti. Marika zajímalo, čím si od něj zasloužil takové nepřátelství.

Protože jsi mu lhal a stále v tom pokračuješ, odpověděl si sám, a taky proto, že jsi neschopný hlupák.

Marik čekal na místě, dokud k němu oba muži nepřišli, a přál si v tu chvíli být co nejdál odsud. Právě teď se vůbec necítil jako král, spíš jako roztřesený a politováníhodný nešika. Přál si, aby do tábora vjela jeho matka, slavná Královna rebelů. Úžasná zlatá zbroj rozzářená slunečními paprsky, plavé vlasy a purpurový plášť by jí vlály ve větru, a zachránila by ho. Bylo snadné uhodnout, proč ji lidé milovali. Ti ubožáci kolem by při pohledu na ni hned padli na kolena, Loghaina a jeho otce nevyjímaje. Tohle přání se však nikdy nesplní, protože ona už nikdy nepřijede. Marik tedy jen bojovně vystrčil bradu a snažil se neuhýbat upřenému pohledu dvou párů ledově modrých očí.

„Hyrame,“ Gareth mu přátelsky nabídl pravici a Marik mu s ní rád potřásl. Překvapilo ho, kolik síly se ve stisku skrývalo. Gareth nebyl nejmladší, ale Marik nepochyboval, že by ho dokázal přetrhnout vedví a hodit s ním přes celý tábor a ani by se při tom nezapotil.

„Ano,“ zamumlal. „Zdravím vás. Vy musíte být Gareth.“

„To jsem.“ Gareth se zamyšleně podrbal na tváři a prohlížel si Marika jako nějaké cizokrajné zvíře. Loghain stál krok za otcem a zachovával neutrální výraz. „Můj syn říkal, že jsi se poblíž Lotheringu dostal do pořádných potíží. Prý tě pronásledovali vojáci banna Ceorlika.“

„Ano, a byli tam i další.“

Gareth pomalu přikývl. „A kolik jich přesně bylo?“

„To přesně nevím, ale bylo jich hodně.“

„A všichni v lese? Bann Ceorlic není zdejší, nevíš náhodou, co tady hledal?“

„Ne,“ zalhal Marik. Loghain při té lži ještě víc přimhouřil oči a oba se na něj podezřívavě zamračili. Na dlouhý seznam Marikových nedostatků právě přibyl „špatný lhář“, i když přesvědčivé lhaní se zrovna nedalo považovat za vlastnost hodnou krále. Najednou mu vyschlo v ústech a začalo ho škrábat v krku, ale dál pokračoval ve lhaní. „Než mě začali pronásledovat, zabili mého přítele.“

„Tvého přítele? Nebyla to snad matka?“ přerušil ho rychle Gareth.

Jistě, sestra Ailis mu o tom řekla. Marik se zoufale snažil vzpomenout, co všechno kněžce řekl, a co naopak zamlčel. Cítil, jak mu v bouli na hlavě tepe krev. „Má matka byla zároveň i mým nejlepším přítelem,“ znělo jeho chabé vysvětlení.

„A co jsi s matkou v tom lese dělal? Stejně jako bann Ceorlic nejste zdejší.“

„My jsme jen… my jen procházeli.“

Gareth si se synem vyměnil významný pohled, ale Marik nedokázal odhadnout, co znamená. Starší muž si povzdechl a znovu se poškrábal na tváři. „Podívej, Hyrame,“ řekl stále přátelským tónem, „v naší situaci musíme být velmi opatrní. Pokud se kolem potloukají královští vojáci, musíme vědět proč.“

Když Marik neodpovídal, Garethova tvář se zkřivila hněvem. Otočil se a ukázal na lidi v táboře, z nichž někteří se pomalu shlukovali kolem neznámého návštěvníka. „Vidíš je?“ zeptal se ho Gareth. „Tihle lidé jsou moje zodpovědnost. Já se jim snažím zajistit bezpečí, a jestli si to vojáci zamíří k nám…“

Marik se nervózně rozhlédl kolem. Dav kolem nich se nepříjemně rozrůstal. Ztěžka polkl. „Kéž bych to věděl.“

„Neměl jsem ho sem vodit,“ zaklel Loghain.

Gareth jako by svého syna neslyšel, místo toho dál s kamennou tváří zíral na Marika. „Proč po tobě šli? Co jsi udělal?“

„Já nic neudělal!“

„Lže!“ vybuchl Loghain. Z pochvy u opasku vytáhl nůž a výhružně s ním ukázal na Marika. Přihlížející dav zahučel. Cítili krev. „Nech mě ho zabít, otče. Je to moje chyba, neměl jsem ho sem vodit.“

Garethův výraz se nezměnil. „Teď nám nelhal.“

„Co na tom záleží? Stejně se ho musíme zbavit, tak proč to neudělat teď?“ Loghain vykročil k Marikovi, ale narazil do Garethovy natažené paže. Zmateně se na otce podíval, ale Gareth si ho nevšímal a dál nespouštěl z Marika oči.

Marik nejistě pár kroků ustoupil, než ho zastavila hradba zamračených psanců. „Podívejte, já odsud teď prostě odejdu,“ řekl opatrně. „Nechci nikomu z vás ublížit.“

„Ne,“ zastavil ho Gareth tónem, který nepřipouštěl námitky. Střelil pohledem po Loghainovi. „Jsi si jistý, že vás nikdo nesledoval?“

Loghain se zamyslel. „Určitě jsme je setřásli tak v polovině cesty.“ Pak se zamračil. „To ale neznamená, že nás nemůžou najít. Už jsme tu příliš dlouho. Kdo ví, kolik místních o nás ví.“

Jeho otec přikývl. „Pošlu pár chlapů, ať zjistí, co se venku děje. Musíme zjistit, jestli nám nehrozí nebezpečí.“ Otočil se zpátky na Marika. „Nebo nám snad něco hrozí?“

Marik se uvnitř zachvěl. Bann Ceorlic a ostatní zrádci ho budou hledat a možná ho vystopují až sem. Na okamžik zaváhal, jestli by jim neměl říct celou pravdu. Copak by mu ale uvěřili? A kdyby mu uvěřili, pomůže mu to, nebo přitíží?

„Ano,“ vyhrkl nakonec. „Ano, když mě tu necháte, hrozí vám nebezpečí.“

Loghain si posměšně odfrknul. „Otče, už teď máme dost vlastních potíží. Nechat ho tady nám jenom přitíží. Měli bychom ho raději zabít.“

Gareth se na Loghaina zamračil. „Ne. Tohle neuděláme.“

„Proč ne?“

„Protože jsem to řekl.“ Otec a syn se měřili pohledy. Dav ztichl, nikdo se nechtěl plést do další z jejich hádek. Marik raději mlčel taky.

„Dobře,“ uhnul Loghain pohledem. „V tom případě se ale musíme rychle sbalit a vyrazit. Nemůže tu zůstat.“

Gareth jeho návrh zvážil. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Počkáme, až se vrátí hlídky. Zatím máme času dost.“ Gareth ukázal na hromotluka, co stál poblíž. „Yorine, vezmi Hyrama – nebo jak se vlastně jmenuje – zpátky k sestře Ailis. Dohlédni na něj.“

Hromotluk přikývl a Gareth zvýšil hlas, aby upoutal pozornost ostatních. „Vy všichni! Musíme se připravit na přesun! Všichni mějte oči na stopkách!“ Gareth učinil rozhodnutí a oni věděli, že je konečné. Dav se pomalu rozptýlil, lidé šeptali a vyměňovali si rozrušené pohledy. Měli strach.

Loghain se na Marika zamračil, než ho Yorin popadl za rameno a odvedl pryč. Za zády pak slyšel, jak mladík mluví se svým otcem. „Vsadím se, že bych z něj dokázal dostat pravdu. Tím myslím celou pravdu.“

„Možná později. Teď je to pro nás jen vystrašený kluk, co potřebuje naši pomoc, a tak se k němu budeme zatím chovat.“

Zbytek rozhovoru Marik neslyšel. Bez odporu se nechal Yorinem odvést zpátky do chaty. Vysoko nad ním se oblohou valily tmavé mraky a zastínily odpolední slunce. Blížila se silná bouřka.

„No dobře, tak kdo to podle tebe je?“

Loghain právě natahoval na luk novou tětivu a Hrnčířovu otázku ignoroval. Hrnčíř patřil k malé skupince elfů, která se připojila k táboru. Byl vyhlášený šířením klevet a cokoliv, co by mu teď řekl, by se hned rozšířilo po táboře jako stepní požár. Loghain v žádném případě nechtěl přiživovat narůstající paniku. Pro každého by bylo lepší, kdyby ho otec nechal vymáčknout z „Hyrama“ všechna tajemství, co před nimi skrýval, a Loghain nepochyboval o tom, že má co skrývat. Na okamžik už to vypadalo, že Hyram půjde s pravdou ven, ale nakonec z toho nic nebylo a otec ho pak klidně nechal odejít.

„Ale no tak!“ naléhal Hrnčíř a přiklekl k Loghainovi. „Musíš přece něco vědět! Copak jsi s ním včera neprochodil celou noc?“

Elf postrádal jedno z dlouhých špičatých uší, jeho hlava kvůli tomu vypadala, jako by ji neustále nakláněl do strany. Přes obličej se mu navíc táhla ošklivá jizva, která protínala prázdný oční důlek a stahovala mu rty do věčného úšklebku. „Dárek“ od orlesiánců, řekl o jizvě jednou Hrnčíř a dál už o ní nemluvil.

Loghain hádal, že ten orlesiánec byl otrokář. Ve většině měst žili elfové svobodně ve svých slumech, nejchudší mezi chudými. Prorokyně Andrasta zrušila otroctví už před mnoha lety, ale v nejodlehlejších částech císařství ho stále praktikovali. Jednou už to vypadalo, že mu pitím notně posílený Hrnčíř o předchozím životě všechno řekne a vychrlí ze sebe hořkost, která mu otravovala duši. Nakonec ale krutý příběh spolkl, vytratil se z tábora a toulal se po kopcích, dokud se někde nezpil do němoty.

Každý v táboře měl tajemství. Loghain se snažil sám sebe přesvědčit, že by to právo měl dopřát i Hyramovi, jako to udělal jeho otec. Nebylo to však vůbec snadné.

„To nemáš nic na práci?“ vyštěknul na Hrnčíře. Elf vstal a rychle odběhl pryč. Sám nejlépe, věděl, jestli je jeho práce důležitější než vyzvídání na Loghainovi.

Hrnčířova otázka ale byla na místě. Pokud byl Hyram špion, byl tím nejhorším, nebo naopak nejlepším, o jakém kdy Loghain slyšel. Možná byl opravdu tím, kým se zdál být a za koho ho otec považoval. Gareth však často nechával převládnout soucit nad rozumem. Nikdo není dokonalý. Něco mu tady unikalo, kousek skládačky, který jim Hyram odmítal dát, a to Loghaina užíralo. Jako většina lidí v táboře si za léta na útěku vypěstoval šestý smysl pro nebezpečí a ten se teď mohl zbláznit. Stačilo se rozhlédnout kolem, aby se přesvědčil, že ostatní jsou na tom stejně. Spěchali a trhali sebou při každém hlasitějším zvuku, který přicházel z lesa. Někteří už strhli stany, sbalili skromný majetek a čekali na Garethův rozkaz vyrazit na cestu.

Když skončil s opravou luku, chvíli odolával pokušení navštívit chatu sestry Ailis. Kněžka měla vlastní způsoby, jak vyslechnout nově příchozí, a Loghain musel uznat, že toho často zjistila mnohem víc než otec. Mnozí považovali Ailis za stejně dobrého vůdce, jako byl Gareth, a otec v minulých letech mnohokrát dal na její rady. Bývaly časy, kdy Loghain doufal, že by jejich vztah mohl přerůst v něco víc než pouhé přátelství. Sestra Ailis ale měla svaté poslání a otec po té nešťastné noci, kdy je vyhnali z farmy, už nikdy nebyl jako dřív. Loghainovi trvalo dlouho uvědomit si, že spolu s farmou tehdy otec ztratil i část sebe sama. Sestra Ailis teď věděla lépe než on, co otec potřebuje, a Loghain byl jenom rád.

Vydal se zkontrolovat hlídky.

Padrik seděl na skále na okraji tábora, ze které měl dobrý výhled na údolí a která mu zároveň nabízela dost možností se schovat, aby ho z údolí nikdo neviděl. Byl to ještě kluk, o pár let mladší než Loghain, ale uměl to s lukem a dalo se na něj spolehnout. Když vedle něj uviděl postávat Dannona, věděl, že to nevěstí nic dobrého. Něco si šeptali a zmlkli hned, jak se k nim přiblížil.

„Už se ukázal někdo z těch, co jsme poslali ven?“ zeptal se Loghain.

„Zatím ne,“ zavrtěl hlavou Padrik. Otočil se a přelétl pohledem po kopcích před sebou. „Nikdo se ještě nevrátil.“

„Povídá se, že brzo potáhneme o dům dál,“ ozval se Dannon. Zkřížil ruce na hrudi a podíval se vyzývavě na Loghaina. „Možná už dnes v noci, co jsem slyšel.“

„Hloupost,“ odporoval mu Padrik a nespouštěl oči z údolí. „I kdyby někdo věděl, že je kluk tady, tak co? To se sem vojáci potáhnou kvůli jednomu klukovi?“

„Souhlasím,“ podpořil ho Loghain a upřel na Dannona ledový pohled. „Ale jestli chceš všem ukázat, jaký jsi zbabělec, Dannone, tak se klidně sbal a běž. Určitě nepůjdeš sám.“

„Ty sám jsi ale říkal, že je ten kluk nebezpečný.“

„Já říkal, že nevíme, co je zač, a to se brzy dozvíme. A jestli si pak bude otec pořád myslet, že bychom se měli přesunout, tak se přesuneme.“

„To je stejně na vás,“ zabručel Dannon. „To ty jsi ho chtěl přivést do tábora, ne já.“ A odběhl pryč.

Když Dannon odešel, Padrik si viditelně oddechl. Vděčně se na Loghaina usmál a pokračoval v hlídání údolí. „V jedné věci měl ale pravdu. Něco se děje.“

„A co?“

„No,“ Padrik kývl směrem k údolí, „chlapi, co jsme poslali do Lotheringu, by se už měli vracet.“

„Jak velké mají zpoždění?“

„Hodinu. Možná dvě. Třeba jenom nechtějí, aby je venku chytla bouřka… Henric by se ale určitě vrátil i za deště. Víš, jak moc se teď stará o ženu, co se jim narodilo dítě.“

Loghainovi se z toho udělalo těžko od žaludku. „Kdo všechno o tom ještě ví?“

„Jen Gareth.“

Loghain přikývl a vydal se po pěšině dolů z kopců. Chtěl se sám podívat, co se venku děje. Nemělo cenu zůstávat v táboře, zatímco se otec snažil mírnit šířící se obavy – ať už byly oprávněné, nebo ne. Loghainovi bylo jasné, že uprchlíci spolu cestují jen dočasně a z čistě sobeckých důvodů. To otec dokázal v jejich skupině vytvořit jasný řád a postarat se o ně, zatímco sestra Ailis je držela pohromadě – i když občas někdo odešel hledat lepší místo k životu – ale pořád byli psanci. Každý z nich měl vlastní důvody, proč zůstával, a zoufalí lidé nebývají zrovna loajální. Otec smýšlel jinak, podle něj byli pohromadě silnější a mohli lépe překonat těžké časy. Kdykoli to Gareth řekl, sestra Ailis se na něj usmála a do očí se jí draly slzy. V těch prchavých okamžicích se zdálo, že se otcovo zbožné přání jednou může stát skutečností. Loghain to ale viděl jinak.

Když se věci příliš zvrtnou, Dannon nebude jedinou krysou opouštějící potápějící se loď.

Loghain prochodil většinu odpoledne a snažil se zaplašit nejhorší obavy. Nejprve se vrátil po cestě, kterou minulou noc Hyrama přivedl, aby si ověřil, že je opravdu nikdo nesledoval. Potom se obrátil do Jižních kopců a procházel tři stezky, doufaje, že na nich narazí na muže, které otec poslal na výzvědy, nebo na kohokoliv jiného. Poutníci tak daleko na jih ale zavítali zřídka, a tak našel jen několik stop po koních mířících do Lotheringu. Když se setmělo a bouře začala zalévat kraj přívaly ledového deště, dělal si Loghain opravdové starosti.

Zrovna scházel po zrádné strmé stezce nedaleko města, když konečně někoho zahlédl. Stezku většinou využívali pašeráci, aby se na cestě za trpaslíky v západních horách vyhnuli lépe hlídaným cestám na severu. Trpaslíci si na dodržování lidských zákonů nikdy nepotrpěli. V okolí bylo podobných cest mnoho a jen málo z těch, kdo je využívali, tak činilo s čistým svědomím.

Objevil se osamělý jezdec s kápi staženou hluboko do čela, jeho kůň opatrně našlapoval v kluzkém bahně. Soudě podle kvalitního pláště ho Loghain odhadoval na posla jednoho z městských cechů, ale nezdálo se, že by někam spěchal.

Loghain pomalu vykročil prostředkem cesty, aby ho jezdec dobře viděl. Bylo to gesto přátelství, jezdec přesto obezřetně položil ruku na jílec meče, zastavil se a čekal. Blesky křižovaly šedou oblohu, déšť sílil, ale Loghainovo oblečení už bylo stejně promočené skrz naskrz. Když je dělilo tak dvacet stop, jezdec přitáhl koni uzdu a napůl vytáhl meč z pochvy. Bylo to jasné varování.

Už jsi dost blízko.

„Zdravím!“ zavolal na něj Loghain. Když jezdec neodpovídal, stáhl z ramene luk a opřel ho vedle sebe o zem. Zdálo se, že tím jezdce uklidnil, i když kůň dál nervózně řehtal a přešlapoval na místě.

„Co chceš?“ promluvil konečně jezdec.

„Hledám přátele!“ odpověděl Loghain. „Muže oblečené jako já. Věřím, že jsi je mohl cestou potkat.“

„Nikoho jsem neviděl,“ řekl jezdec. „V Lotheringu je dnes ale tolik lidí, že musí spát i na ulici. Hotové šílenství. Tví přátele budou možná tam.“

„Lothering je plný lidí?“

„Ty jsi to ještě neslyšel?“ Jezdec vypadal upřímně překvapený. „Se všemi těmi vojáky, co se teď potloukají po okolí, bych řekl, že o tom ví půlka království.“

„Ne, ke mně se nic nedoneslo.“

„Královna rebelů je mrtvá.“ Jezdec si smutně povzdechl a upravil si kápi, aby ochránil obličej před prudkým deštěm. „Říká se, že ji ti bastardi dostali včera v noci v lese. Chtěl jsem se podívat na tělo, ale bylo tam příliš mnoho truchlících.“ Jezdec se otřásl. „Taky se říká, že mezi mrtvými byl i princ. Snad ti nebude vadit, když řeknu, že doufám v pravý opak.“

Loghainovi ztuhla krev v žilách. „Princ,“ zopakoval tiše.

„Pokud měl štěstí, je pořád tam venku. Když vezmu v úvahu, kolik vojáků jsem dneska viděl, měl by odtud rychle utéct, je-li mu život milý.“ Jezdec mu pokynul na rozloučenou a širokým obloukem ho objel.

Loghain zůstal stát na místě, ale myšlenky mu v hlavě běžely jako o závod. Nebe nad jeho hlavou osvětlovaly blesky.

Marik se nepřítomně nimral v polévce, kterou mu přinesli. Ani ho moc nezajímalo, z jakého zvířete pochází páchnoucí maso plavající ve vývaru. Když dojedl, sestra Ailis si od něj vzala misku a pak se vrátila ke svému šití. Celou dobu trávila záplatováním pokrývek a oblečení a při tom si potichu prozpěvovala. Marik se domníval, že v popěvku rozeznal úryvky Zpěvu světla, i když tuhle verzi nepoznával. Popravdě řečeno ho teď zajímaly úplně jiné věci.

Například jak se dostat z chaty.

Přes dřevěné zdi slyšel horečnatou aktivitu venku, jako by se chystali sbalit celý tábor. Sestra Ailis to však popírala. Marik se třikrát ptal, jestli už se vrátili Garethovi muži, než mu strážce přede dveřmi slíbil, že bude kněžku informovat o všem, co se venku stane. Zatím jim ale neřekl vůbec nic. Marik seděl na posteli a nervózně se ošíval. Znovu si pohrával s myšlenkou, že všechno přizná, ale jak by mu to teď prospělo? Co Gareth udělá, až zjistí, že uprchlík je mnohem nebezpečnější, než si kdy dokázal představit? Nejlepším řešením by bylo utéct pryč od těch ubožáků a vydat se sám hledat armádu rebelů. Právě teď ale zavřené dveře a stráž před nimi představovaly nepřekonatelnou překážku, která bránila naplnění jeho plánu.

Skvostný začátek tvé vlády, králi Mariku, posmíval se sám sobě. Právě selháváš v první zkoušce, a to jsi ještě ani nezačal vést samotné povstání.

„Jsi na sebe příliš tvrdý,“ řekla sestra Ailis a zvedla oči od šití. Nosila pár drobných, trpasličích brýlí, které Marikovi připomněly dědečka. Král Darlan… „Darlan Poraženec“, jak ho teď všichni nazývali. Marik si ho pamatoval jako hrdého muže plného smutku. Dědeček používal pár zlatých brýlí, které vždycky schovával před návštěvami, aby si o něm nemyslely, že přichází o zrak. Jako dítě Marik považoval za nejlepší zábavu mu brýle ukrást a pak s nimi běhat po zámku. Byla to velká legrace, dokud ho někdo nechytil, většinou matka. Zlobila se pak na něj, kárala ho, že zlobí dědečka, a při tom potlačovala smích. V soukromí svých komnat se pak hlasitě smála, políbila ho na nos a on jí musel svatosvatě slíbit, že už to nikdy neudělá. Svůj slib pak samozřejmě mnohokrát porušil.

Bylo zvláštní, že si na to vzpomněl právě teď. Na dědečka nepomyslel mnoho let. Podíval se na kněžku a uvědomil si, že stále čeká na jeho odpověď. „Omlouvám se, co jste říkala?“

„Řekla jsem, že jsi na sebe moc tvrdý. Každý na tobě vidí, že máš strach,“ vědoucně se na něj usmála. „Napadlo tě, že možná existuje důvod, proč jsi tady, že tě sem možná přivedl sám Stvořitel?“

Marik si přál, aby to byla pravda. Zíral na podlahu, dokud ho kněžka nenechala být a nevrátila se k šití. Nechtěl, aby těmto lidem kvůli němu ublížili, a vyběhnout ze dveří hned, jak se znovu otevřou, mu připadalo jako nejlepší nápad. Pokud ho zabijí dřív, než se dostane z tábora, ať se tak stane. Alespoň je pak přestane ohrožovat.

Dál si prohlížel prkna v podlaze a naslouchal dešti bubnujícímu na střechu chaty a hemžení lidí venku. Muži na sebe pokřikovali, balili věci, zatímco matky zaháněly chichotající se děti do stanů. Chatu naplnila osvěžující vůně deště, kterou Marik jako dítě miloval. Déšť znamenal, že matka zůstává doma. Dnes ho však naplňoval úzkostí. Vadilo mu čekání – na Loghaina, který vpadne do chaty, aby ho zabil, na Garetha, který by ho nechal jít, na další kolo otázek. Čekání na cokoliv, co by se mohlo stát. Nakonec z toho usnul neklidným spánkem beze snů.

Marik nedokázal odhadnout, kolik uběhlo času, když někdo rozrazil dveře chaty. Déšť už ztrácel na síle, vzduch byl těžký a plný vlhkosti. Sestra Ailis také usnula v křesle vedle postele. Bouchnutí dveří ji probralo a ona teď překvapeně pomrkávala a svírala v dlani amulet. Ve dveřích stál Gareth, promočený až na kost, a ledové oči mu planuly hněvem.

„Při dechu Stvořitelově, Garethe!“ protestovala sestra Ailis. „Co se děje?“

„Muži. Vojáci. Přicházejí lesem.“ Jeho rty byly zkřivené v hrozivém úšklebku, pramínky vody mu stékaly po zbroji a kapaly na podlahu. Dvěma skoky byl u Marika a vytáhl ho za košili z postele. Přimáčkl ho ke stěně chaty, vypadalo to, že každou chvíli vybuchne vzteky. „Co jsi provedl?“

Marik věděl, že by se teď měl bát o život, ale on se nebál, kupodivu zůstával v klidu. Uvědomoval si, že je to zvláštní reakce, protože Gareth vypadal, že se ho chystá zabít, a určitě k tomu měl dobrý důvod. „Říkal jsem vám, že si pro mě přijdou,“ odpověděl mu Marik klidným hlasem. „Myslím, že když mě vydáte, ztratí o vás zájem.“

„Proč?“ zakřičel na něj Gareth. Vítr bušil otevřenými dveřmi o zeď a vháněl do chaty studený déšť. Táborem zaznívaly výkřiky plné strachu. „Kdo jsi?!“ zařval Gareth a praštil Marikem o zeď, až mu vyrazil vzduch z plic.

„Nech toho, Garethe!“ ječela sestra Ailis a snažila se ho za volnou ruku odtáhnout.

Setřásl ji a ani se na ni nepodíval. „Řekni mi, kdo jsi!“

„Já ti řeknu, kdo to je,“ ozvalo se ode dveří. Stál tam Loghain, bledý, promočený a s vraždou v očích. V ruce se mu objevil nůž, přiskočil k Marikovi a přitiskl mu ho na krk. „Stvořitel ho zatrať, je to princ! Je to zatracený princ!“

Gareth chytil Loghaina volnou rukou za zápěstí a chvíli s ním bojoval o vládu nad nožem. Čepel se nebezpečně míhala kolem Marikova hrdla a lehce ho pořezala na krku. Loghain vrčel vzteky, ale když se podíval na otce, šokovaný výraz jeho obličeje ho vyděsil.

„Co jsi to právě řekl?“ dožadoval se Gareth vysvětlení. Hlas měl chladný jako ocel.

Bitva o nůž ustala. Loghain nepovolil, ale otcova nečekaná proměna ho mátla. „Všude se mluví o tom, že včera v lese zabili Královnu rebelů. Otče, to je ta matka, o které mluvil. Jen vynechal tu nejdůležitější část, že ano?“

Z výrazu Garethova obličeje nešlo poznat, na co právě myslí. Upíral zrak do prázdna, po čele mu stékaly krůpěje vody. Venku v táboře lidé zmateně překřikovali jeden druhého. Sestra Ailis si přitáhla róbu a zmatená spěchala zavřít dveře.

Hučení větru profukujícího zavírajícími se dveřmi vytrhlo Garetha z jeho myšlenek. Pomalu otočil hlavu a prohlížel si Marika, jako by se měl každou chvíli proměnit ve strašlivé monstrum. „Je to pravda?“

„Je mi… je mi to líto,“ Marik nevěděl, co víc by mohl říct.

Na okamžik všichni ztichli. Pak Gareth odhodil Loghaina stranou. Mladík narazil na zeď a nůž mu vypadl z ruky.

Gareth poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu. „Vaše Výsosti…“ Garethův hlas se ztratil v tichém zachraptění.

Marik se rozhlížel po místnosti, naprosto ztracený v nastalém tichu. Dívali se na něj, jako by od něj něco očekávali, ale on neměl nejmenší ponětí co. Má snad odněkud vytáhnout královskou korunu? Nebo vzplanout jasným plamenem? To by mi teď určitě hodně pomohlo, řekl si v duchu. Jediným zvukem bylo kvílení bouře, která znovu nabírala na síle. Ticho jako by mělo trvat věčně.

„Ty se mu klaníš?“ vyhrkl Loghain a nevěřícně na otce zíral. Do hlasu se vplížil zlostný tón: „Ty ho chráníš? On nám lhal!“

„On je náš princ,“ odvětil Gareth, jako by to mělo všechno vysvětlit.

„Můj princ to není! Kvůli němu nás všechny zabijí!“ Loghain se zvedl na nohy a šel ke Garethovi. „Otče, oni nejdou jen lesem! Další přicházejí údolím! Jsme obklíčeni, a to všechno jen kvůli němu!“

„Podívejte,“ Marik se ze všech sil snažil, aby jeho hlas zněl rozumně, „já nechci, aby kvůli mně někoho zranili. Prostě mě vydejte. Půjdu dobrovolně.“

„Stvořitel nás ochraňuj,“ podívala se na něj s hrůzou v očích sestra Ailis.

Gareth se toporně narovnal a šel otevřít dveře. Díval se jimi na zuřící bouři, zatímco naslouchal křiku lidí venku. Jeho lidí. Z dálky k němu dolehlo vyděšené zaječení, po kterém následovaly drsné cizí hlasy.

„Oni už jsou tady?“ zeptal se Ailis roztřeseným hlasem. Gareth přikývl. „Co budeme dělat?“

Loghain zvedl ze země nůž. „Měli bychom ho vydat,“ přemlouval otce. „Otče, on sám to chce. Uzavřeme s nimi dohodu.“

„Ne.“

Loghain vztekle chytil Garetha za rameno a otočil ho k sobě. „Otče, my… mu… nic… nedlužíme.“

Garethův obličej posmutněl, když jemně uchopil Loghainovu ruku a sundal ji ze svého ramene. Loghain neodporoval a vztek se z něj vytrácel, když si uvědomil, co chce otec udělat. Marik sledoval, co se právě děje mezi otcem a synem, ale nechápal.

„Dokážeš ho odsud dostat?“ zeptal se Gareth.

Loghain ztuhl, ale přikývl na souhlas.

„Počkejte,“ protestoval slabě Marik a zvedl ruku. „Co chcete dělat?“

Gareth si povzdechl. „Musíme vás dostat do bezpečí, Vaše Výsosti. Loghain se v lesích vyzná, můžete se na něj spolehnout.“ Ladným pohybem tasil meč. „Získám pro vás trochu času. Já a každý, koho dokážu shromáždit.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukradený trůn.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.